Справа № 461/373/16 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/2082/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Фейір К.О.

за участю: ОСОБА_2, прокурора Панькевича Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 25 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Галицького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, за участю третьої особи Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 січня 2015 року в приміщенні Галицького РВ ГУМВС України у Львівській області у кабінеті начальника слідчого відділу слідча даного райвідділу міліції ОСОБА_3 (ОСОБА_4М.) висловлювалася в його адресу нецензурною лайкою у відповідь на його зауваження щодо її бездіяльності у веденні кримінального провадження проти посадових осіб ЛНУ ім. І. Франка.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015 року визнано неправомірними дії начальника слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_5 та слідчого цього відділення ОСОБА_6

Зобов'язано слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_6 публічно вибачитись перед ОСОБА_2

Неправомірними діями посадових осіб Галицького районного відділу ГУМВС України у Львівській області йому було завдано значної матеріальної та моральної шкоди, тому з урахуванням уточнених вимог від 05 квітня 2016 року, 16 червня 2016 року, 13 вересня 2016 року та 13 листопада 2016 року просив:

Стягнути з Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України на його користь:

матеріальну шкоду в сумі 15383,19 гривень;

моральну шкоду в сумі 80000 гривень;

витрати на правові допомогу в сумі 2500 гривень (а.с.47; 124-125; 129; 181; 222).

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2017 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на те, що неправомірність дій начальника слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_5 та слідчого цього відділення ОСОБА_6 установлено постановою Львівського адміністративного суду від 24 червня 2015 року.

Внаслідок неправомірних дій посадових осіб Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області він лікувався у неврологічному відділенні денного стаціонару ДЗ «Дорожня поліклініка» ДГТО «Львівська залізниця.

Загальна сума витрат на лікування становила 15383,19 гривень, тому розмір моральної шкоди оцінює у 80 000 гривень.

Також ним було витрачено кошти на правову допомогу в сумі 2 500 гривень.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, прокурора Панькевича Р.В. на її заперечення, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає до часткового задоволення рішення Галицького районного суду м.Львова від 25 січня 2017 рокускасуванню з ухваленням нового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що неправомірні дії слідчої ОСОБА_3 (ОСОБА_4М.) відносно ОСОБА_2 05 січня 2015 року були вчинені поза межами наданих їй повноважень, тобто були самоуправством з боку службової особи, що виключає відповідальність за ст.1174 ЦК України.

З таким висновком суду погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Як зазначено у ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб.

Як зазначено у статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про міліцію» №565-ХІІ від 20.12.1990 року, діючого на час виникнення спірних правовідносин, міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоровя, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

При цьому, діяльність міліції в силу ст.3 Закону України «Про міліцію» будується на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості, взаємодії з трудовими колективами, громадськими організаціями й населенням.

Згідно положень ст.5 цього ж Закону, міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобовязані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування. Міліція поважає гідність особи і виявляє до неї гуманне ставлення, захищає права людини незалежно від її соціального походження, майнового та іншого стану, расової та національної належності, громадянства, віку, мови та освіти, ставлення до релігії, статі, політичних та інших переконань.

Міліція по своїй правовій природі є правозахисним органом, на який перш за все покладено обовязок захищати природні та позитивні права людини. Працівники міліції, в силу своїх обовязків зобовязані бути носіями високої правової культури та правової свідомості. При цьому, виходячи з положень ст.19 Конституції України, міліція та її посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п.3.3, 4 Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 року№155, працівник не повинен за будь-яких умов зраджувати моральним принципам служби, що відповідають вимогам держави і очікуванням суспільства, їх неухильне дотримання - справа честі і обовязку кожного працівника органів внутрішніх справ. Працівник органів внутрішніх справ, керуючись Присягою, відповідно до службового обовязку, дотримуючись професійних честі і гідності, бере на себе такі моральні зобовязання: визнавати пріоритет державних і службових інтересів над особистими у своїй діяльності; бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності та приватному житті, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби; ставитися нетерпимо до будь-яких дій, які ображають та принижують людську гідність, заподіюють біль і страждання, являють собою тортури, жорстокість, нелюдське поводження з людьми; бути мужнім і безстрашним у небезпечних ситуаціях, які виникають під час припинення правопорушення, ліквідації наслідків аварій та стихійного лиха, проведення заходів щодо порятунку життя і збереження здоровя людей; виявляти твердість і непримиренність у боротьбі зі злочинцями, застосовуючи для досягнення поставленої мети виключно законні і високоморальні принципи; зберігати і примножувати службові традиції органів внутрішніх справ. Бездоганне виконання моральних зобовязань забезпечує право працівника на суспільну довіру, повагу, визнання і підтримку громадян.

Стаття 25 Закону України «Про міліцію» регулює правовідносини, що стосуються дій міліції при порушенні прав і законних інтересів громадянина.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про міліцію», працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність.

При порушенні працівником міліції прав і законних інтересів громадянина міліція зобовязана вжити заходів до поновлення цих прав, відшкодування завданих матеріальних збитків, на вимогу громадянина публічно вибачитися.

Працівник міліції, який виконує свої обовязки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе відповідальності за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави.

Дії працівника міліції можуть бути оскаржені у встановленому порядку до органів внутрішніх справ, суду або прокурору.

Службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обовязки, несе відповідальність у встановленому порядку.

Зазначена норма містить імперативний характер, тобто, є обовязковою для міліції.

Крім того, загальні правила поведінки державного службовця в Україні на час виникнення спірних правовідносин (станом на 05 січня 2015 року) були врегульованими Законом України «Про правила етичної поведінки» (втрата чинності 26.04.2015 року) та Наказом Головного управління державної служби України №214 від 04.08.2010 року (втратив чинність 27.09.2016 року).

Відповідно до п.2.3. «Наказу» державний службовець має виконувати свої посадові обов'язки чесно, неупереджено, не надавати будь-яких переваг та не виявляти прихильність до окремих фізичних і юридичних осіб, політичних партій, рішуче виступати проти антидержавних проявів і сил, які загрожують порядку в суспільстві або безпеці громадян.

П.2.4. Державний службовець повинен сумлінно виконувати свої посадові обов'язки, дотримуватися високої культури спілкування, шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, інших осіб, з якими у нього виникають відносини під час виконання своїх посадових обов'язків. Державний службовець зобов'язаний не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам суспільства та держави чи негативно вплинути на його репутацію.

П.2.5. Державний службовець має з належною повагою ставитись до прав, обов'язків та законних інтересів громадян, їх об'єднань, а також юридичних осіб, додержуватися загальновизнаних етичних норм поведінки, культури спілкування (уникати нецензурної лексики, не допускати використання підвищеної інтонації під час спілкування), не повинен проявляти свавілля або байдужість до їхніх правомірних дій та вимог, допускати прояви бюрократизму, відомчості та місництва, нестриманість у висловлюваннях та не вчиняти дій, що дискредитують орган державної влади або ганьблять репутацію державного службовця .

Судом та матеріалами справи установлено, що 05 січня 2015 року, у робочий час, в приміщенні Галицького РВ ГУ МВСУ у Львівській області у кабінеті начальника слідчого відділу ОСОБА_5 та в його присутності, слідча СВ даного райвідділу ОСОБА_6 висловилася у сторону ОСОБА_2 нецензурною лайкою у відповідь на його зауваження щодо її бездіяльності у веденні досудового розслідування у кримінальному провадженні, відкритого за його заявою.

Протиправність дій працівника міліції слідчого СВ Галицького РВ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_6 встановлена наказом про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та попередження про недопустимість в подальшому аналогічних випадків.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015 року визнано неправомірними дії начальника слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_5 та слідчого цього відділення ОСОБА_6

Зобов'язано слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_6 публічно вибачитись перед ОСОБА_2

Слідчий слідчого відділення Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_6 публічно вибачилась перед ОСОБА_2 шляхом опублікування відповідного оголошення в газеті «Ваш магазин» №54 (1597) від 20 липня 2015 року (сторінка Г-11), про що складено акт державного виконавця від 27 жовтня 2015 року.

05 листопада 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_8 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з приводу виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015 року (а.с.7).

Таким чином, беззаперечно установлено, що слідча слідчого відділення Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_6 в порушення норм Конституції України, Законів України: «Про міліцію», «Про правила етичної поведінки» Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 року№155, та Наказу Головного управління державної служби України №214 від 04.08.2010 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на робочому місці, у кабінеті свого безпосереднього начальника, допустила нецезурну лайку відносно ОСОБА_2, який перебував в приміщенні Галицького РВ УМВСУ у Львівській області 05 січня 2015 року з метою з'ясування руху кримінального провадження відкритого за його заявою.

З тих підстав колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неправомірні дії слідчої ОСОБА_6 відносно ОСОБА_2 05 січня 2015 року були вчинені поза межами наданих їй повноважень і були самоправними.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Протиправними діями слідчої ОСОБА_6 ОСОБА_2 було спричинено моральну шкоду.

Діючи від імені держави, слідча ОСОБА_6 05 січня 2015 року у приміщенні райвідділу міліції привселюдно висловлювалася нецензурними словами до ОСОБА_2, чим очевидно принизила його честь та гідність.

Тому є підстави для стягнення моральної шкоди з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 одну тисячу гривень моральної шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховується, характер та обсяг моральних страждань позивача, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Враховується те, що інцидент 05 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 мав словесний характер.

Слідча ОСОБА_6 публічно вибачилась перед ОСОБА_2 20 липня 2015 року, і конфлікт, по суті, вичерпав себе з того часу.

Тому вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення з держави Україна на його користь 80 000 моральної шкоди є очевидно завищеними, належним чином не мотивованими і в такому розмірі моральна шкода не може бути стягнута.

Виписка з медичної картки амбулаторного хворого від 26 серпня 2015 року та довідка №2-1112 від 26 серпня 2015 року про те, що ОСОБА_2 знаходився на лікуванні в ДЗ «Дорожня поліклініка» ДТГО «Львівська залізниця» в умовах денного стаціонару з 10 липня 2015 року по 26 серпня 2015 року не дає підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Виявлені у позивача захворювання (діагноз в силу положень ст.286 ЦК України не розголошується) пов'язані з віковими змінами в організмі людини і не мають відношення до подій, які мали місце між ним та слідчою ОСОБА_6 05 січня 2015 року в приміщенні Галицького РВ УМВСУ (а.с.8;9)

З тих підстав не можуть бути задоволеними вимоги ОСОБА_2 про відшкодування йому за рахунок держави витрат на лікування в сумі 15383,19 гривень.

Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надати особа яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Дані про те, ОСОБА_9 був допущений до участі справи як особа, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду, відсутні.

На підтвердження надання правової допомоги та понесених витрат ОСОБА_2 не представлено документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Тому, відсутні підстави для компенсації йому витрат на правову допомогу в сумі 2500 гривень.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення частково, рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2017 року скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 25 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 1000 (одну тисячу) гривень моральної шкоди.

В решті вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_10