Ухвала

іменем україни

20 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Завгородньої І.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Дніпропетровського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати незаконними і протиправними дії Дніпропетровського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (далі - ДКЕПОП) щодо її звільнення 16 листопада 2015 року з посади начальника планово-виробничого відділу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; визнати незаконним і скасувати наказ ДКЕПОП від 16 листопада 2015 року № 79-П «Про припинення трудового договору» щодо її звільнення з посади планово-виробничого відділу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити її на посаді начальника планово-виробничого відділу цього підприємства та стягнути з ДКЕПОП на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 листопада 2015 року по 30 червня 2016 року у розмірі 66 169,98 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Встановивши, що у відповідача на підставі наказу директора від 17 квітня 2015 року дійсно відбулась зміна в організації виробництва і праці, 31 серпня 2015 року позивача було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 листопада 2015 року та надано перелік наявних вакансій на підприємстві станом на 3 серпня 2015 року від яких вона відмовилась, суди дійшли правильного висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог закону. Також судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень було встановлено, що відповідачем при звільненні позивача були дотримані вимоги ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (щодо згоди профспілкового органу на звільнення) та ч. 2 ст. 42 КЗпП України (щодо переважного права на залишення на роботі).

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана І.М. Завгородня О.В. Попович