Провадження № 2/522/4192/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних, визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних, визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 03.09.1993 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3, за участю директора ТОВ "Ікар" ОСОБА_1 було укладено договір. На підставі вказаного договору укладеного між сторонами на відповідача було оформлено право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Так, вказана квартина на підставі розпорядження органу приватизації від 21 червня 1993 року № 4 належала ОСОБА_7 та відповідно до технічного паспорту від 17 серпня 1993 року складалася з однокімнатної квартири загальною площею 31.8 кв.м., з яких житлова - 16.4 кв.м.. Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1993 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 право власності на вказане нерухоме майно перейшло до ОСОБА_3, а на підставі пункту 2 та 3 договору від 03.09.1993 року ОСОБА_3 повинен був передати вказану квартиру по договору реконструкції під магазин СП " Европа-Юг-Інвест", а останній в свою чергу зобов'язався зробити реконструкцію вказаної квартири під магазин з переведенням її з житлового фонду в нежитловий. Відповідно до п. 7 зазначеного вище договору позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 домовилися, що у випадку продажу квартири - магазина за адресою: АДРЕСА_1, отримані від продажу кошти мають бути поділені між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 в пропорції 50/50, після чого ОСОБА_2 повинна передати половину своєї частки ОСОБА_1

Однак, позивачам стало відомо, що відповідачем ОСОБА_3 без попередження ОСОБА_2 та домовленостей було відчужено вказане нерухоме майно шляхом продажу. Так, відповідачем ОСОБА_3 було продано нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1, а 1/2 частину грошей, яка за договором належить позивачці залишив у собі. На прохання позивачки повернути вказані грошові кошти з продажу нерухомого майно відповідач ОСОБА_3 відмовив, що і змусило позивачів звернутися з позовом до суду.

Крім того, позивачі вважають що зазначена в Договорі купівлі-продажу квартири від 14.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за №2586, квартира за адресою: АДРЕСА_1 є нежитловим приміщенням, тому договір купівлі-продажу квартири є удаваним, підлягає визнанню недійсним та проведенню двосторонньої реституції.

Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідачі та їх представники у задоволені позову просили відмовити, посилаючись на те, що спір між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 стосовно стягнення 1/2 коштів отриманих за продаж квартири, які вимагає ОСОБА_2 на підставі Договору від 03.09.1993 року вже розглянуто судом та рішення по ньому набрало законної сили. Відповідно до Рішення Апеляційного суду одеської області від 06.11.2014р. (залишеного без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015) по справі № 520/1348/14-ц, у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено. Відповідно до пояснень відповідачів на момент укладення договору купівлі продажу квартири від 14.09.2012 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 до нежитлового фонду переведена не була, реконструкція та переведення до статусу нежитлового приміщення здійснено після продажу зазначеної квартири ОСОБА_3.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін по справі, суд вважає, що провадження у справі в частині стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних підлягає закриттю, а позовні вимоги в частині визнання угоди недійсною не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до висновків суду викладених у рішенні апеляційного суду Одеської області від 06.11.2014р. (залишеного без змін судом касаційної інстанції) по справі № 520/1348/14-ц та ухвали апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015р. по справі № 520/1348/14-ц, спір в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/2 коштів отриманих за продаж квартири за адресою: АДРЕСА_3 вже розглядався судами, рішення по ньому набрало законної сили.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015р. по справі № 520/1348/14-ц, докази надані представником ОСОБА_1 вже розглядались судом та їм надана правова оцінка: «25 червня 2015 року представник позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_9, звернувся до апеляційного суду з заявою про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 06 листопада 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що додані до заяви документи, які знаходились у основного засновника ТОВ «Ікар» та СП «Европа-Юг-Інвест» ОСОБА_1 та відсутні в матеріалах справи, повністю доводять підстави позову, а саме, те що придбана 03 вересня 1993 року квартира АДРЕСА_1 використовувалась для спільного бізнесу ТОВ «Ікар», яке є засновником СП «Европа-Юг-Інвест», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як магазин на підставі трьохстороннього договору від 03 вересня 1993 року, була переведена із житлового фонду в нежитловий згідно наданого проекту, на що були витрачені значні грошові кошти, для здійснення торгівлі були отримані необхідні дозвільні документи. По додані до заяви документи заявнику стало відомо у червні 2015 року. Вказані обставини можуть вплинути на висновки апеляційного суду, є істотними й можуть бути визнані нововиявленими обставинами. Тому представник позивачки вважав, що є підстави для скасування рішення апеляційного суду у зв'язку з нововиявленими обставинами й за фактом перегляду судового рішення залишити рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2014 року без змін.

Залишаючи рішення апеляційного суду від 06 листопада 2014 року без змін, касаційний суд також виходив з того, що позивачка не довела своїх позовних вимог та виконання умов договору купівлі-продажу спірної квартири від 03 вересня 1993 року.

Зазначеними обставинами про те, що придбана 03 вересня 1993 року квартира АДРЕСА_4 використовувалась для спільного бізнесу ТОВ «Ікар», яке є засновником СП «Европа-Юг-Інвест», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як магазин на підставі трьохстороннього договору від 03 вересня 1993 року, була переведена із житлового фонду в нежитловий згідно наданого проекту, на що були витрачені значні грошові кошти, обґрунтовувалась касаційна скарги заявника, та вони досліджувались апеляційним судом та касаційним судом при перегляді судового рішення, що підтверджується наявними у справі судовими рішеннями.

За таких обставин відповідно до ст.205 ЦПК України, провадження у справі в частині стягнення на користь позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно з відповідача ОСОБА_3 грошову суму в рахунок виконання трьохстороннього договору від 03.09.1993 року в розмірі 135 500 гривень; стягнення на користь позивачів з відповідача ОСОБА_3 збитки у вигляді встановленого рівня інфляції за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 106 773 гривень; стягнення на користь позивачів з відповідача ОСОБА_3 збитки у вигляді 3-х % річних за весь період прострочки грошового зобов'язання в сумі 13211,25 гривень підлягає закриттю.

Судом також встановлено, що 03 вересня 1993 року відповідно до договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, до ОСОБА_3 перейшло право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_3., яке складалася з однокімнатної квартири загальною площею 31.8 кв.м, з яких житлова - 16.4 кв.м., що зафіксовано у технічному паспорті від 17 серпня 1993 року.

Як вбачається з відмітки органу реєстрації про прописку у житловій квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_3 був зареєстрований у зазначеній квартирі у період з 16.11.1994р. по 22.09.2012р.

14.09.2012 року між ОСОБА_3, та ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №2586, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5.

Відповідно до Технічних паспортів від 17.08.1993р. та 05.09.2012р., на момент укладення договору купівлі продажу квартири від 14.09.2012р. реконструкція квартири не проводилась.

Доказів переведення в статус нежилого або будь якого обмеження власника на розпорядження власністю до суду не надано. Трьохсторонній договір від 03 вересня 1993 року на який посилаються позивачі не містить заборони ОСОБА_3 вільно на свій розсуд розпоряджатись своєю власністю.

Проведення реконструкції і надання статусу нежитлового приміщення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 після укладання договору купівлі продажуквартири від 14.09.2012р. підтверджується Свідоцтвом про право власності на нежитлове приміщення офісу-магазину, Технічним паспортом від 01.10.2012р., декларацією про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої ДАК в Одеській області від 01.11.2012р.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні апеляційного суду Одеської області від 06.11.2014р. по справі № 520/1348/14-ц, зазначено: «Колегія вважає, що відповідач був власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, який ніким в установленому законом порядку не оспорювався і в праві був її відчужувати на умовах, викладених в договорі купівлі-продажу від 14.09.2012 року».

Таким чином, враховуючи сукупність доказів у суду немає підстав вважати недійсним та удаваним договір купівлі-продажу квартири від 14.09.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за №2586, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, та ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивачів, а тому відмовляє у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних, визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, закрити в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів в рахунок виконання договору, стягнення збитків у вигляді встановленого рівня інфляції, стягнення збитків у вигляді трьох процентів річних.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угоди купівлі-продажу недійсною, визнання договору купівлі-продажу удаваним, визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя:

22.06.2017