Єдиний унікальний номер 225/3671/17
Номер провадження 2/225/1822/2017
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

(заочне)

12 жовтня 2017 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Геря О.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Савченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області неповнолітньої дитини та за кордон без згоди та супроводу батька,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року до суду звернулась позивач з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на в'їзд та виїзд дитини без згоди батька в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення та за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме до Російської Федерації та Туреччини, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрально-міського районного суду міста Горлівка Донецької області від 28.07.2001 року було розірвано. Від вказаного шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З літа 2010 року позивач не проживає разом з відповідачем. Неповнолітня дитина залишилась проживати разом з позивачем та знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, життям та здоров'ям не цікавиться. У зв'язку з проведенням на території м. Горлівка Донецької області антитерористичної операції, позивач разом з неповнолітньою дитиною проживає у АДРЕСА_1, однак в неї виникла необхідність тимчасово виїжджати до м. Горлівка, оскільки там знаходиться її майно та проживають рідні люди. Крім того, неповнолітня дитина часто хворіє, тому їй необхідно періодично виїжджати за кордон з метою покращення фізичного та психологічного стану. З відповідачем позивач спілкувалась телефоном останній раз у 2014 році, та просила його надати дозвіл на тимчасовий вивіз дитини за кордон, однак ОСОБА_2 відмовив, оскільки не має можливості приїхати. На теперішній час позивач не має відомостей щодо місця перебування батька дитини.

В подальшому позовні вимоги представник позивача, який діє на підставі договору про правову допомогу відповідною заявою уточнив позовні вимоги та просив надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий дозвіл на виїзд /в'їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України АР Крим, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме до Російської Федерації та Туреччини з моменту вступу рішення в законну силу по 27.02.2018 року у супроводі ОСОБА_1 без дозволу та супроводу батька.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, суду надано заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи - через оголошення в газеті «Часопис-Донеччина» від 15.09.2017 року, про причини неявки суд не інформував. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрально-міського районного суду міста Горлівка Донецької області від 28.07.2001 року було розірвано. З свідоцтва про народження вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої ОСОБА_3.

Судом встановлено, що сторони припинили стосунки та не спілкуються з 2014 року і не проживають разом з 2010 року. Неповнолітня дитина залишилася разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за донькою не бере, жодних зв'язків не підтримує. Позивач не підтримує стосунки та не спілкується з відповідачем тривалий час, тому не має отримати дозвіл батька на вивіз дитини в добровільному порядку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована у АДРЕСА_2, тобто у населеному пункті, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) та вимушена систематично виїжджати та в'їжджати у зону АТО для вирішення соціально-побутових питань.

На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон, а саме на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України АР Крим, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме до Російської Федерації та Туреччини.

У зв'язку з цим суд зазначає.

Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.

У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України",

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду.

Крім того, у відповідності до приписів п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 р.№ 57.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій належать до тимчасово окупованої території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Пунктом 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 367 передбачається В'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3 - 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої на тимчасово неконтрольовану територію та за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Суду не надано позивачем доказів на підтвердження наявності поважних причин для надання дозволу на виїзд дитини без згоди та супроводу батька до тимчасово окупованої території України, зокрема до Автономної Республіки Крим та на виїзд неповнолітньої за кордон, а саме до Російської Федерації, а також не зазначена мета такого виїзду.

З урахуванням вимог діючого законодавства та викладених вище обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_3 в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області та за кордон, а саме до Туреччини без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 з дати набрання судовим рішенням законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212,224 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки м. Горлівка Донецької області тимчасовий дозвіл на виїзд /в'їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції) в межах Донецької області та за межі території України до Туреччини неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Горлівка Донецької області без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з дати набрання судовим рішенням законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочне рішення може бути переглянуто Дзержинським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції або Дзержинським міським судом за наслідками розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: