Номер провадження: 22-ц/785/6851/17
Номер справи місцевого суду: 509/1076/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М. Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановила:

28 березня 2016 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції якого від 26.04.2017 року просив суд визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63 кв.м, житловою 35,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя - позивача та відповідачки (далі - спірна квартира), визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної спірної квартири, та стягнути з відповідачки суму сплаченого судового збору у розмірі 6890 грн., мотивуючи свої вимоги набуттям права власності на вказану спірну квартиру їхнім подружжям у шлюбі, і недомовленістю з відповідачкою щодо добровільного поділу вказаного нерухомого майна (т.1, а.с.155-156).

Свої вимоги мотивував тим, що в період з 17.09.2008 року 05.04.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2016 р., яке набрало законної сили 05.04.2016 р. (т.1, а.с. 13, 91-92).

В період шлюбу сторонами була придбана спірна квартира за грошові кошти, зароблені позивачем, який на час укладення відповідачкою інвестиційного договору, оформлення на неї права власності на спірну квартиру, працював в Об'єднаних Арабських Еміратах, де заробляв гроші для сім'ї, і фізично не міг бути присутнім при укладенні вищевказаних договорів та під час реєстрації права власності на спірну квартиру. Про купівлю спірної квартири вони усно домовились з відповідачкою, на яку і було оформлено право власності на вищевказану спірну квартиру. При цьому зазначив, що відповідачка під час вищевказаних подій, не працювала та займалася доглядом та вихованням їхньої малолітньої дитини.

Лише наприкінці 2015 року відповідачка вирішила припинити шлюбні відносини з позивачем, подавши до Київського районного суду м. Одеси позов про розірвання шлюбу.

Посилаючись на зазначені обставини, просив його позов задовольнити.

Відповідач та її представники позов не визнали, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість з підстав набуття права власності на спірну квартиру, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбавалась за особисті кошти відповідачки та з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 липня 2017 рокупозов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано спірну квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спірної квартири.

У задоволенні решти позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового - про відмову у задоволенні повних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ще до реєстрації шлюбу, під час спільного фактичного проживання у сторін народився спільний син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15.11.2006 р., в якому батьком дитини записаний позивач (т.1, а.с. 211).

В подальшому, а саме 17.09.2008 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований в міському відділі реєстрації актів цивільного стану ГУЮ в Одеській області, актовий запис № 1252 (т.1, а.с.13).

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що під час перебування сторін у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 294/Р/6/120/А від 14.09.2009 р., додатків до нього, додаткової угоди до вказаного договору від 26.03.2011 р., акту прийому-передачі квартири від 18.05.2011 р., укладених між ТОВ «Руніком Стройінвест» та відповідачкою ОСОБА_3, а також згідно рішення виконкому Таїровської с/р № 999 від 29.07.2011 р., на ім'я відповідачки було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, в якій відповідачка на сьогодні проживає разом із малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 6-12, 64-80).

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У відповідності до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно статей 69-71 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Крім того, у відповідності до статей 368, 369, 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З підстав викладеного, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд не навів доказів, які б свідчили про роботу позивача ОСОБА_4 на час придбання спірної квартири в ОАЕ, та доказів, які б свідчили, що він надавав кошти на придбання спірної квартири.

Тобто, як було зазначено вище, факт придбання спірної квартири в період шлюбу вже сам по собі свідчить про придбання подружжям нерухомого майна у спільну сумісну власність, незважаючи на те, що один із них з тих чи інших причин не працював.

Разом з тим, не визнаючи позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 стверджувала, що вказана двокімнатна спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а тому не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, пояснивши суду, що вартість майнових прав на квартиру за вищевказаним інвестиційним договором до додатковою угодою до нього у сумі 339 265,53 грн. на протязі 2009-2011 років була сплачена нею за рахунок своїх особистих коштів, а також за рахунок частини валютних коштів, подарованих їй її батьками, які у 2007 році працювали за кордоном.

Так, дійсно у відповідності до практики Верховного Суду України, яка міститься в його постанові від 12 жовтня 2016 року у цивільній справі № 6-846цс16 (т.1,а.с.191-194) судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вказала, що застосовуючи статтю 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна сумісна праця подружжя.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, придбання майна хоча і в період шлюбу, але за особисті кошти одного із подружжя, це майно не може вважатися об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тобто, тягар доказування вказаних обставин лежить саме на тому із подружжя, який бажає довести, що те чи інше майно хоча і було придбано в період шлюбу, однак за його особисті кошти, без участі іншого подружжя.

З цих підстав, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що відповідач ОСОБА_3 не надала суду належних і допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, що б давало підстави для відмови позивачу в позові, та в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3

Так, факт дарування грошових коштів відповідачу ОСОБА_3 її батьками не знайшов свого підтвердження в матеріалах справи. У відповідності до ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, що перевищує 50-ти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян - укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 не надала суду нотаріально завіреного договору дарування грошових коштів їй її батьками, її докази в цій частині є неналежними, недопустимими, безпідставними і необгрунтованими, а тому не можуть бути підтверджені показаннями свідків, про допит яких неодноразово просила ОСОБА_3, як то передбачено статтями 58,59 ЦПК України.

Що стосується грошових коштів, які були зняті заявником апеляційної скарги ОСОБА_3 із депозитного рахунку 21.10.2008 року у сумі 26 312,17 доларів США, то зазначені обставини також не можуть свідчити про те, що вказані грошові кошти були витрачені на купівлю майнових прав № 294/Р/6/120/А від 14.09.2009 року, оскільки з моменту зняття вказаних коштів із депозитного рахунку і до укладення договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру пройшов майже рік.

З цих підстав, дійти висновку про те, що грошові кошти, які були витрачені на купівлю майнових прав на спірну квартиру 14.09.2009 року, є саме ті кошти, які були зняті ОСОБА_3 з депозитного рахунку 21.10.2008 року, суду не представилось можливим встановити.

При цьому, у відповідності до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Що стосується суми в розмірі 4378,62 Євро, яка також перебувала на депозитному рахунку ОСОБА_3, то вона була знята 15.12.2013 року, тобто більше ніж через 2 роки після укладення ОСОБА_3 акту прийому-передачі спірної квартири - 18.05.2011 року, в п. 2 якого вказано, що умови фінансування, передбачені вищевказаним договором інвестування були виконані покупцем повністю з внесенням повної суми, передбаченої договором (т.1, а.с.16).

Крім того, судом було обгрунтовано зазначено, що в період 2009-2011 років 339 265,53 грн., які були сплачені ОСОБА_3 в рахунок придбання спірної квартири, за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 7,95 грн.) складали відповідало 42 674,90 доларів США, що значно перевищує суму грошових коштів, яка була знята з депозитних рахунків відповідача ОСОБА_3

Всі вищевикладені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що доводи ОСОБА_3 про те, що спірна квартира була придбана виключно за її особисті кошти, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_4, не знайшли свого півдтвенрдження в матеріалах справи.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що судом не були враховані інтереси малолітньої дитини сторін, і поділ майна відбувся без врахування його долі, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, дійсно при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

З цих підстав колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 не надала суду належних доказів існування вищезазначених обставин, які б свідчили про можливість збільшення її частки у праві спільної сумісної власності подружжя, з урахуванням інтересів малолітньої дитини сторін.

Так, апелянт ОСОБА_3 до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання їх неповнолітнього сина не зверталася, що було нею особисто зазначено в додаткових письмових поясненнях по справі (т.1, а.с.209). Зазначені обставини свідчать про те, що батько дитини сторін ОСОБА_4 не ухиляється від утримання дитини.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про те, що позивач ОСОБА_4 не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, також ОСОБА_3 суду не надала.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що після народження сина сторін - 07.11.2006 року, після укладення ними шлюбу і на час придбання спірної квартири у спільну сумісну власність, відповідач ОСОБА_3 ніде на працювала і займалась вихованням малолітньої дитини.

Та обставина, що апелянт ОСОБА_3 у вищевказаний період часу проводила власний бізнес, із якого вона отримувала прибуток, на що вона посилалась в запереченнях на позов, а також в судах першої і апеляційної інстанції, не є доказом отримання прибутку із вказаного бізнесу в тій чи іншій сумі, та що саме ці кошти були витрачені на купівлю спірної квартири.

Більше того, в суді першої інстанції в своїх додаткових письмових поясненнях ОСОБА_3 пояснила, що спірна квартира була придбана частково за рахунок депозитних коштів і частково - за кошти, які їй були подаровані її батьками (т.1, а.с.208).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

РішенняОвідіопольського районного суду Одеської області від 11 липня 2017 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Н.А. Кононенко