Справа № 464/5065/16 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2140/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Фейір К.О.

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ Комерційний банк /КБ/ "ПриватБанк", треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання частково недійсним договору іпотеки квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вищезгадану ухвалу в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_4 оскаржив позивач - ОСОБА_5. Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно встановлених обставинах справи. Стверджує, що з 1992 року по даний момент він та його мати ОСОБА_9 проживають в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання, і згадана квартира є його постійним місцем проживання. Вчинивши оспорюваний договір, його мати - ОСОБА_6 порушила його майнове право на користування згаданою квартирою, право власності на яку він набув як член сім"ї власника квартири - ОСОБА_6 В апеляційній скарзі просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

21 червня 2017 року від ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 поступило клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з неможливістю явки ОСОБА_4 через зайнятість в іншому судовому засіданні, ОСОБА_5 - через захворювання, проте колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатню кількість документів для ухвалення законного та обгрунтованого рішення, в зв"язку з чим таке клопотання слід відхилити та продовжувати розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ "ПриватБанк" на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (після зміни найменування - ПАТ КБ "Приват Банк" та ОСОБА_8, третьою особою по справі, укладено кредитний договір № LVH9GA00000131, за умовами якого Банком надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії кошти в сумі 127 600,00 доларів США в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати всіх належних сум за таким в порядку та на умовах встановленим договором.

17 вересня 2007 року,з метою забезпечення виконання зазначеного зобов'язання між ЗАТ КБ "ПриватБанк"(після зміни найменування - ПАТ КБ "ПриватБанк", іпотекодержатель), ОСОБА_7 (іпотекодавець), третьою особою по справі та відповідачем ОСОБА_6 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки квартир № LVH9GA00000131. В іпотеку Банку матір"ю позивача ОСОБА_6 передано квартиру АДРЕСА_1 (п. п. 33.3 п. 33 договору).

За пунктом 12.7 договору іпотеки сторони обумовили, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

В п. 36 договору іпотеки "Юридичні адреси та реквізити сторін" нотаріусом посвідчено місце реєстрації та проживання матері позивача - ОСОБА_6 за адресою: квартира АДРЕСА_2. Позивач ОСОБА_5, згідно довідки № 8263 від 19.12.2016 року, як співвласник, зареєстрований спільно з батьком за цією ж адресою, дата реєстрації - 20.11.1991 рік.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2015 року позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено, в рахунок погашення заборгованості в розмірі 126559,06 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, вимога про виселення осіб не вирішувалось (а.с. 13-19).

Постановляючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5, суд виходив з тих обставин, що дійсним місцем проживання та реєстрації позивача на дату укладення договору іпотеки була квартира АДРЕСА_2, де він є співвласником 1/3 частини разом з батьком. Передача матір"ю позивача в іпотеку Банку квартири АДРЕСА_1, що є її особистою приватною власністю, набутою в результаті дарування, жодних прав позивача не порушила, дозволу органу опіки і піклування при укладенні правочину не потребувалось.

З такими висновками колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Згідно ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону.

Отже, правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинено батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування щодо майна, право на яке має дитина, тобто у випадку звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст.9 Закону України "Про іпотеку", іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

Поряд з цим, діюче законодавство, а саме ні ЦК України, як і спеціальний Закон України "Про іпотеку" не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Передбачене ст. 177 СК України, ст.17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, а тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору (Правова позиція Верховного Суду України за Постановами № 6-2940цс15 від 20.01.2016 року та № 6-806цс16 від 11.05.2016 року).

Згідно пункту 12.7 договору іпотеки, сторони обумовили, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, в п.36 договору іпотеки, нотаріусом посвідчено місце реєстрації та проживання матері позивача - ОСОБА_6 за адресою: квартира АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_5, згідно довідки № 8263 від 19.12.2016 року, як співвласник, зареєстрований разом з батьком за цією ж адресою, дата реєстрації - 20.11.1991 рік.

Позивач посилається на відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, яке є в його користуванні. На думку суду, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції підставно відхилено покликання позивача в підтвердження позову на копію акту, складеного АОСББ "Сихівчани" від 02.06.2016 року, з якого вбачається, що позивач з батьками проживав з 1992 року по дату складення акту без реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, а також на табель досягнень у навчанні за 2006/2007 роки в школі, розташованій на території Сихівського району м. Львова.

Вірним є висновок суду, що акт, який складений зі слів сусідів, а також навчання позивача у школі, не може бути підставою для задоволення позову.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як на час ухвалення рішення апеляційної інстанції, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості, так і на час звернення до суду з даним позовом позивач є повнолітнім.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду в контексті правових підстав позову: ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що дійсним місцем проживання та реєстрації позивача на дату укладення договору іпотеки була квартира АДРЕСА_2, де він у 2004 році став співвласником 1/3 частини разом з батьком, а передача матір'ю позивача в іпотеку Банку квартири АДРЕСА_1, що є її особистою приватною власністю, набутою в результаті дарування, жодних прав позивача не порушила, дозволу органу опіки і піклування при укладенні правочину не потребувалось.

Визнання відповідачем ОСОБА_6 позову не може прийматись до уваги судом, як юридично-вагома обставина, приймаючи до уваги правовий статус останньої як іпотекодавця за оспорюваним договором іпотеки, і розцінюються судом, як намагання відповідача в такий спосіб захистити власні інтереси від наслідків, які можуть настати в майбутньому, але не настали на даний час.

Згідно ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У разі порушення права особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду такого порушення. Колегія судді погоджується із висновком районного суду про те, що вказаний позов пред'явлено з обґрунтуванням порушення права в майбутньому, чого чинним процесуальним законодавством не передбачено.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює

Доводи апеляційної скарги, жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк