АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5381/17 Справа № 188/318/17 Головуючий у 1 й інстанції - Місюра К. В. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., БараннікаО.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування чужими коштами,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року позивач звернувся до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування чужими коштами, відповідно до якого просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 10 305, 77 грн. та судові витрати в сумі 4 135, 98 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в жовтні 2007 року він надав грошову позику ОСОБА_3 в сумі 15 000, 00 грн., які він зобов'язався повернути до 20.12.2007р. У зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 було стягнуто 15 000, 00 грн. 13.07.2016 року державним виконавцем Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в зв'язку з повним фактичним виконанням. Позивач вважає, що оскільки відповідач тривалий час користувався чужими грошовими коштами, отже зобов'язаний сплачувати проценти, посилаючись на ст.ст. 536, 1048 ЦК України, що і зумовило позивача звернутися до суду.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року відмовлено у задоволені позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 20.10.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого позикодавець надає позичальнику безпроцентну грошову позику у вітчизняній валюті (гривня) у сумі 15 000, 00 грн. строком до 20 грудня 2007 року (п. 1. Договору).

Згідно п. 2. Договору позичальник зобов'язується повернути суму позики в установлений договором строк.

Відповідно до п. 6 Договору у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також десять процентів від простроченої суми.

У зв'язку з невиконанням умов договору рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 15 000, 00 грн. та судові витрати в сумі 375, 00 грн. (а.с. 31-33).

Позивач вважає, що відповідач тривалий час користувався чужими грошовими коштами, отже зобов'язаний сплачувати проценти, посилаючись на ст.ст. 536, 1048 ЦК України, що і є причиною спору.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Підставою для звернення до суду позивача слугувало невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики від 20.10.2007 року, в результаті чого, як зазначалося вище, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2010р. стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 15 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач послався на ст.ст. 536, 1048 ЦК України.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що відповідно до п. 6 Договору позики від 20.10.2007р. у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також десять процентів від простроченої суми.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.12.2011 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто проценти від простроченої суми, а саме: 1 500, 00 грн. (а.с. 39).

Отже, вже існує судове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних сум та 10% від простроченої суми у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішень на стадії виконавчого провадження, що в свою чергу свідчить про вже понесену відповідачем встановленою ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальність.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів вважає, що оскільки п. 6 договору позики свідчить про конкретну штрафну санкцію у разі несвоєчасного повернення боргу і відповідач вже поніс відповідальність, позовні вимоги, які заявлені на підставі ст.ст. 536, 1048 ЦК України, є необґрунтованими та безпідставними

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П.Красвітна

О.П.Бараннік