У Х В А Л А

28 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ліцей «Голосіївський» № 241 м. Києва, про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування шкоди,

встановила:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: визнано незаконним наказ № 885к від 19 вересня 2014 року директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва; визнано незаконним та скасовано наказ № 1046к від 17 листопада 2014 року директора Департаменту про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва; визнано незаконним наказ № 1165к від 24 грудня 2014 року директора Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про внесення змін до наказу Департаменту від 17 листопада 2014 року № 1046к про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ліцею «Голосіївський» № 241 м. Києва; стягнуто з Департаменту на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 2 тис. грн та на користь держави судовий збір в розмірі 974 грн 40 коп., в решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу № 885к від 19 вересня 2014 року, визнання незаконним та скасування наказу № 104к від 17 листопада 2014 року, визнання незаконним наказу № 1165 від 24 грудня 2014 року, стягнення з Департаменту моральної шкоди та судового збору скасовано та ухвалено в цій частині про відмову в задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року залишено без змін.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 139, 149 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та статті 19 Конституції України.

На підтвердження зазначеної підстави заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого, 10 та 31 травня, 14 і 21 червня, 2 серпня 2017 року та 19 жовтня 2011 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, на підставі встановлених фактів та оцінених доказів виходив з того, що відповідач дотримався порядку застосування дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 149 КЗпП України, оскільки при обранні відповідачем такого виду стягнення, як звільнення, ураховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу позивача, наявність негативного впливу на навчальний процес. Крім того, суд установив, що позивач відмовився надавати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі, при цьому доказів на підтвердження факту поважності причин відсутності його на роботі також не надав.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого, 10 та 31 травня, 14 червня, 2 серпня 2017 року та 19 жовтня 2011 року, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, зроблених на підставі встановлених фактів та оцінених доказів про задоволення позову з огляду на те, що відповідачами порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення передбаченого статтею 149 КЗпП України, оскільки при обранні відповідачами такого виду стягнення, як звільнення, не враховано ступеня тяжкості вчинених проступків, обставин, за яких вчинено проступки, попередньої роботи позивачів. Крім того, позивачі надали докази на підтвердження факту поважності причин відсутності їх на роботі.

Отже, в судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суди встановили різні фактичні обставини справ, що не свідчить про неоднакове застосуванням судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направив справу на новий розгляд з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушенням судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ліцей «Голосіївський» № 241 м. Києва, про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 травня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук