Справа № 310/7770/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

26 червня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого: судді Черткової Н.І.,

при секретарі судового засідання - Димовій Л.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання, відшкодування збитків, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу та застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання, відшкодування збитків. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на рішення Бердянського міськрайонного суду від 19.06.2012 року по справі № 801/4430/2012, яким вирішено стягнути з відповідача (ОСОБА_4І.) на користь позивача (ОСОБА_3В.) борг за договором позики від 23.03.2009 року у сумі 11 979, 00 гривень та судовий збір у розмірі 214 гривень 60 копійок.

26.09.2012 року колегією судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року у даній справі залишено без змін та набрало законної сили, яке в свою чергу відповідачем на момент подачі позовної заяви та на теперішній час не виконано.

Позивач у судовому засіданні надав усі наявні у нього докази невиконання відповідачем рішення суду, не виконання боргових обов'язків та не сплату боргу.

Такими діями відповідач дійсно порушив законні права та інтереси позивача.

Позивач не отримував від відповідача в рахунок погашення заборгованості за судовим рішенням будь-яких платежів.

Таким чином, відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання зобов'язання.

На виконання рішення Бердянського міськрайонного суду від 19.06.2012 року по справі № 801/4430/2012, позивачем було отримано виконавчий лист, який був відправлений на виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень, однак в примусовому порядку борг з відповідача на користь позивача стягнуто не було.

Отже, відповідач покладені на нього судовим рішенням зобов'язання належним чином не виконав, а також враховуючи той факт, що виконання в примусовому порядку рішення суду, яким стягнута грошова сума, не припиняє правовідносин сторін щодо повернення грошових коштів, що за своєю правовою природою є грошовим зобов'язанням, і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, тому відповідно до вимог чинного законодавства, можливе стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання

29.05.2014 року винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачеві (без виконання) на підставі того, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення.

На підставі наведеного позивач має право вимагати від відповідача виконання грошового забов"язання, встановленого рішенням суду від 19.06.2012 року по справі № 801/4430/2012 по договору позики належним чином, рішення набрало законної сили з 26.09.2012 року і прохає стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в сумі 1707 гривень, інфляційний збір 24606.063 гривні, також суму за користування чужими грошима у розмірі 14273,49 гривень та різницю між вже стягнутої рішенням суду та реальної вартості зобов»язання у розмірі 27067,66 гривень.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, в подальшому надав судові заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, в подальшому надав судові заяву про розгляд справи у його відсутність.

Суд, заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року, яке набуло законної сили 26.02.2012 року було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 23 березня 2009 року у розмірі 11979 гривень та судовий збір у розмірі 214 гривень 60 копійок.

Судом встановлено, що 06.11.2012 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було видано виконавчий лист відповідно до вищевказаного судового рішення, 07.11.2012 року позивачем була подана заява до відділу державної виконавчої служби про примусове виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року.

На підставі цієї заяви була винесена постанова від 09.11.2012 року про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до постанови державного виконавця від 29.05.2014 року виконавчий лист повернутий стягувачеві ОСОБА_3 без виконання у зв»зку з відсутністю у боржника ОСОБА_4І майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Тобто, судом встановлено, що станом на теперішній час рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 11979 гривень не виконано за причиною ухилення боржника ОСОБА_4 від виконання рішення.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач покладені на нього судовим рішенням зобов»язання не виконував, суд враховує, що виконання в примусовому порядку рішення суду, яким була стягнута грошова сума, не припиняє правовідносин сторін щодо повернення грошових коштів, що за своєю природою є грошовим зобов»язанням і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання.

Згідно абз.1,2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 « Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз»яснено, що зобов»язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом ( ч. ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов»язання залищається невиконним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних, а також суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення є законними і обґрунтованими.

Встановлено, що позивач протягом всього часу після ухвалення судом рішення був обізнаний про порушення своїх прав та інтересів внаслідок несплати відповідачем стягнутих рішенням суду коштів, в зв'язку із чим ним були отриманий та пред'явлений до примусового виконання відповідний виконавчий лист, після чого жодних грошових коштів на користь позивача в примусовому порядку стягнуто не було, однак позивач не звернувся до суду з вимогою про захист своїх порушених прав у встановлений законом строк.

Зазначені обставини не заперечувались й представником позивача в ході судового розгляду. Тому, з урахуванням того, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, суд вважає, що саме з такої дати повинен починати спливати строк звернення до суду з відповідним позовом про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, враховуючи, що представник відповідача в ході судового розгляду заявив про необхідність застосування строків позовної давності у цій справі, тому суд вважає, що строк позовної давності щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 06.11.2012 року по 14.11.2013 року включно сплинув, а позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав, передбачений ст. 257 ЦК України щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за цей період.

Тому у суду немає законних підстав для задоволення позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов»язання за період з 06.11.2012 року по 14.11.2013 року, а тільки в межах строку позовної давності, з 15.11.2013 року по 14.11.2016 року у розмірі 13137,15 гривень.

Відповідачем судові наданий розрахунок 3% річних і інфляційних втрат, суд, перевірив розрахунок вважає його вірним, тому суд взяв його до уваги, оскільки він виконаний відповідно до вимог діючого законодавства, 3% річних розраховані за формулою: сума боргу за певний період х3/100/365хкількість прострочених днів, сума боргу береться з урахуванням виплаченої вже суми за кожний місяць, розмір інфляційних витрат розрахований за формулою: розмір суми боргу х індекс інфляції за цей період, отримуємо проіндексований борг і відраховуємо від нього суму боргу за цей період.

Розрахунок, наданий позивачем, який перевірений судом, є невірним, оскільки позивач вважає, що необхідно стягувати з відповідача суми за весь період, без застосування строку позовної давності і він зроблений не відповідно до вимог діючого законодавства.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими грошима у розмірі 14273,49 гривень та стягнення різниці між вже стягнутої рішенням суду суми та реальної вартості зобов»язання у розмірі 27067,668 гривень задоволенню не підлягають, оскільки ці вимоги не відповідають вимогам закону і застосовуються до зобов»язальних правовідносин. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі ст.ст. 526, 610, 612, 625 ЦК України та керуючись ст.ст. 15, 30, 62, 202, 214, 221-222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання, відшкодування збитків,- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов»язання за період з 15.11.2013 року по 14.11.2016 року у розмірі 13137 (тринадцять тисяч сто тридцять сім гривень), 15 копійок.

Стягнути з з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 551 (п»ятсот п»ятдесят однієї гривні), 20 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: