Справа № 159/4164/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Василюк О.С.
Провадження № 22-ц/773/1259/17 Категорія: 27 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідача на заочне рішення Ковельського міськрайонного суду від 24 вересня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 24.09.2014 року позов публічного акціонерного товариства комерційного банку (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» задоволено повністю.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 21.06.2004 року станом на 31.03.2014 року в сумі 13 431,31 грн., а також понесені судові витрати в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову банку відмовити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом встановлено, що 21.06.2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір № SAMDN1506 (кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту (фінансовий фіксований) на платіжну картку з терміном її дії 2 роки, продовженого до червня 2012 року (а.с.86) та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.13-14).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором судовим наказом від 08.05.2008 року у справі № 2н-476/2008 з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто 6331,45 грн. кредитної заборгованості (а.с.4). Дана заборгованість, як вбачається з наданої представником позивача під час апеляційного розгляду справи копії заяви про видачу вказаного судового наказу, складалася із: 4864,54 грн. - заборгованості за кредитом; 1466,91 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованої, як зазначено в цій заяві станом на 29.03.2008 року.

Внаслідок подальшого невиконання відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором у нього станом на 31.03.2014 року виникла заборгованість в розмірі 19 762,83 грн., в яку включено раніше стягнуту заборгованість за згаданим судовим наказом від 08.05.2008 року. Оскільки, як це вбачається з виписки банку про рух коштів на рахунку позичальника (а.с. 88-92), відповідач після винесення судового наказу, яким повністю стягнуто наявну на той час заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4864,54 грн. та відсотками в сумі 1466, 91 грн., більше не отримував кредитних коштів, вказані суми підлягають виключенню із загальної суми заборгованості як такі, що вже були стягнуті за раніше ухваленим судовим рішенням (в даному випадку судовим наказом).

Так як тіло кредиту було повністю стягнуто з відповідача за раніше виданим судовим наказом, до стягнення (з врахуванням меж заявлених позивачем вимог) підлягають лише відсотки, які нараховані після 29.03.2008 року. Виходячи з наданого банком розрахунку заборгованості, загальний борг за відсотками, який нараховується накопичувальним підсумком, станом на 31.03.2014 року становить 15 343,41 грн. (а.с.12). Виключивши з цієї суми стягнуті за згаданим судовим наказом відсотки в розмірі 1466,91 грн., отримаємо суму відсотків в 13 876,50 грн., які підлягають до стягнення з відповідача. Оскільки позивач в своїй позовній заяві просив стягнути меншу суму - 13 431,38 грн., то з врахуванням цих меж позовних вимог, суд першої інстанції правильно стягнув заборгованість саме в такому розмірі.

На підставі викладених обставин, колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи та виходячи з предмета і меж позовних вимог, приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позовних вимог банку відповідає вимогам закону.

Свої доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного в даній справі судового рішення відповідач ОСОБА_3 мотивував тим, що банк пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, у зв'язку з чим під час апеляційного розгляду справи подав заяву про застосування позовної давності в якій просив відмовити банку у позові з підстав пропуску ним цього строку. Вважає, що судом також було порушено норми процесуального права, оскільки справа була розглянута без його участі, оскільки він належним чином не був повідомлений про час та місце її розгляду.

Однак, колегією суддів такі доводи апеляційної скарги відповідача до уваги не приймаються, а його заява про застосування строків позовної давності не може бути задоволена, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:

- юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

- фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Згідно із наявною у справі довідкою Ковельського РВ УДМС України у Волинській області від 08.07.2014 року відповідач ОСОБА_3 на час розгляду справи був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. На дану адресу судом була направлена судова повістка про виклик в суд (а.с.38), яка разом із повідомленням про вручення повернулася до суду із рукописною відміткою працівника відділення поштового зв'язку на конверті такого змісту «9/08.2014 за даною адресою не проживає», що у відповідності до наведеної норми процесуального права свідчить про те, що вона була вручена йому належним чином, у зв'язку з чим він вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином.

З матеріалів справи також вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач із заявою про застосування позовної давності не звертався.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно частини першої статті 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, а враховуючи те, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень.

Виходячи з наведених правових висновків Верховного Суду України, викладених у зазначеній постанові та відповідно до положень ЦПК України, суд під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності, тому з огляду на це, наведені вище доводи апеляційної скарги відповідача про скасування рішення в даній справі з підстав пропуску банком строку позовної давності не можуть бути взяті до уваги колегією суддів і його заява про застосування таких строків не може бути задоволена.

Крім того, відповідач у своїх доводах апеляційної скарги покликався на те, що він не укладав з банком зазначений договір, оскільки не підписував його, у зв'язку з чим з метою встановлення належності йому підпису чи іншій особі у вказаному договорі під час апеляційного розгляду у поданому клопотанні ОСОБА_3 просив суд призначити судову почеркознавчу експертизу для з'ясування цієї обставини.

Проте, на переконання колегії суддів, такі доводи є безпідставними, а заявлене клопотання не підлягає до задоволення з огляду на те, що факт укладення договору підтверджується частковим виконанням умов договору - сплатою коштів на погашення кредитної заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору (а.с.5-12), випискою з рахунку відповідача про рух коштів (а.с.88-92), та його поясненнями про отримання ним у 2004 року платіжної картки «Приватбанку», якою він користувався, але як він пояснив в суді апеляційної інстанції, «в мінуси не залазив», що вже саме по собі підтверджує свідоме використання ним кредитних коштів шляхом зняття їх через банкомат за допомогою вказаної платіжної картки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 24 вересня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: