АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівМахлай Л.Д., Мазурик О.Ф.
при секретаріМаличівській Н.В.,
за участю: представника позивача Святецького В.І.,

відповідача ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Стрикаля Сергія Валерійовича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року

У справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання відсутності правовідносин, помилкового зарахування коштів та зобов'язання їх повернути, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог за основним та зустрічним позовами відмовлено./ т. 2 а.с. 103-109/

Справа №753/13954/15
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2573 /2017
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ «Дельта Банк» Стрикаль С.В. подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що в матеріалах справи є належним чином завірений розрахунок заборгованості з вказівкою на періоди нарахування та зарахування коштів, вказаний механізм нарахування боргу та періоди виникнення прострочення виконання зобов'язань. Крім того, вказував, що судом першої інстанції, в частині вказівки на позасудовий порядок врегулювання спору, не звернуто уваги на положення іпотечного договору, та те, що звернення стягнення здійснюється в тому числі за рішенням суду. Також вказував на те, що судом першої інстанції невірно встановлено момент набуття права власності на іпотечне майно, оскільки таке право виникає з моменту державної реєстрації, а не постановлення рішення суду. Наголошував на тому, що законом визначені три способи захисту, на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою - один судовий, на підставі рішення суду та два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення вимог первісного позову

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 15 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 2607/0708/71-440 /т. 1 а.с. 8 - 21/.

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 95 000,00 доларів США на строк з 15.07.2008 р. по 15.07.2038 р. включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,4% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором 15 липня 2008 р. між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем був укладений іпотечний договір №2706/0708/71-440-Z-1 /т. 1 а.с. 22 - 25/.

Відповідно до п. 2 Іпотечного договору на забезпечення виконання основного зобов'язання Іпотекодавець (відповідач) передає в іпотеку Іпотекодержавтелю (Банк) належне йому на праві власності майно: однокімнатну квартиру під номером 147, яка знаходиться у м. Києві, по пр-ту Григоренка Петра, буд. 20А.

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами /т.1 а.с. 109 - 110/, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до позивача переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позичальником взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитними коштами не виконано належним чином, про що повідомлявся Банком із застереженням, що у разі невиконання Позичальником умов договору, Банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості за Кредитним договором, яка на 07.07.2015 р. становить 85 127,55 доларів США та 58 507,52 грн. (копія листа за Вих. № 31.4-08/2969/15 від 14.07.2015 р., а також копія реєстру про відправку) /т. 1 а.с. 29, 30/.

Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 07 липня 2015 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 1 868 821,23 грн., з яких: тіло кредиту - 1 622 532,86 грн.; відсотки - 187 780,85 грн.; пеня - 55121,81 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 980,10 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 2 405,61 грн., /т. 1 а.с. 111 - 112/.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами статті 16 ЦК України якою передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя та частиною першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» якою передбачено, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Вказуючи на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не передбачає визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, а забезпечує можливість останнього задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки певним шляхом, п. 12.3 Іпотечного договору сторони досягли згоди, що згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, встановивши відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не звернуто уваги на положення іпотечного договору, та те, що звернення стягнення здійснюється в тому числі за рішенням суду, колегією суддів не приймаються до уваги, на підставі наступного.

Відповідно до п. 11 укладеного між сторонами іпотечного договору від 15.07.2008 р., іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково / т. 2 а.с.23/

При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та зобов'язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього Договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений у другому абзаці цього пункту договору тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв'язку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто у іпотекодержателя.

Так, судом апеляційної інстанції були витребувані та досліджені оригінали документів за актом прийому-передачі між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", в тому числі іпотечний договір, кредитний договір, оригінал договору про відступлення права вимоги.

Слід зазначити, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Така правова позиція висловлена у Постанові ВСУ від 02.11.2016 р. у справі №6-2457цс16.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» СтрикаляСергія Валерійовича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: