пр. № 2/759/3588/17
ун. № 759/6360/17
У Х В А Л А

15 травня 2017 року суддя Святошинського районного суду м. Києва П'ятничук І.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Дирекції магазину «СІЛЬПО» про витребування записів з камер відеоспостереження та зобов'язання надати письмову відповідь на звернення, -

ВСТАНОВИВ:

До Святошинського районного суду м. Києва надійшла вищевказана позовна заява, в якій позивач просить постановити рішення відповідно до якого : зробити офіційний запит до дирекції магазину «Сільпо» про витребування записів з камер відеоспостереження за 05.04.2017 р. з 12.00 год. щодо перебування позивача в даному магазині, а також зобов'язати дирекцію магазину «Сільпо» надати письмову відповідь на звернення позивача від 06.04.2017 р.

Відповідно до ч.1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119, і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 27 квітня 2017 р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення вказаних недоліків.

11.05.2017 р. ОСОБА_1 через канцелярію суду подано заяву в якій остання вказує, що нею усунуто недоліки на які вказано в ухвалі суду від 27 квітня 2017 р.

Однак, при вивченні поданих матеріалів встановлено, що ОСОБА_1 подано позовну заяву в якій вона заявляє позовні вимоги до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, в яких остання просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1400 грн. та з ОСОБА_3 1400 грн. на її користь, що по суті є зовсім іншими вимогами в розумінні ст.16 ЦК України, крім того і дана заява за своїм змістом та формою також не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, а повторне залишення заяви без руху не передбачено вимогами діючого законодавства.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним ( Рішення Суду у справі " Жоффре де ля Прадель проти Франції " від 16 грудня 1992 року).

У відповідності до ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений судом строк не виконає у повному обсязі вимоги викладені в ухвалі про усунення недоліків, позовна заява вважається не поданою та повертається позивачу.

У зв'язку з викладеним суд вважає, що даний позов слід вважати неподаним та повернути позивачу.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 121 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Також до відома позивача слід зазначити, що відповідно до ст. 7 ЦПК України, мова цивільного судочинства визначається ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики». Державною мовою України є українська мова (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про засади державної мовної політики»). Судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою (ч.1, ч. 3 ст. 14 Закону).

Як вбачається з матеріалів справи (наданої копії паспорту) позивач є громадянкою України, проживає та зареєстрована на території України, а тому звернення до суду з позовною заявою здійснюється державною мовою. Позивач подала до суду позовну заяву російською мовою що є таким, що суперечить вимогам ст.14 Закону України "Про засади державної мовної політики".

Керуючись ст. 119,120,121 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дирекції магазину «СІЛЬПО» про витребування записів з камер відеоспостереження та зобов'язання надати письмову відповідь на звернення визнати неподаною та повернути.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя