У х в а л а

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 16 жовтня 2013 року між банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 25 тис. грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом - 27, 6 % річних на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши кредит, проте відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 грудня 2015 року склала 32 584 грн 65 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором 32 584 грн 65 коп., яка складається: 17 690 грн 60 коп. заборгованості за кредитом, 12 130 грн 79 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 735 грн 42 коп. заборгованості по пені та комісії за користування кредитом, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1 527 грн. 84 коп. (процентна складова).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2016 року скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 32 584 грн 65 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що списання грошових коштів з карткового рахунку відбулося не за розпорядженням власника рахунку і ОСОБА_3 не повинна нести за такі операції майнову відповідальність у вигляді повернення кредиту, процентів, сплати комісії та штрафу.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до п. 1.1.2.1.21 Умов та Правил надання банківських послуг, до яких приєдналася ОСОБА_3, клієнт зобов'язаний негайно повідомити банк шляхом дзвінка до концентру (протягом 15 хвилин) інформацію про втрату (викрадення карти, стікеру Pay Pass, сім карти мобільного телефону, несанкціоновані трансакції по його рахунку, а також по рахунку 3х осіб). Проте ОСОБА_3 звернулася із заявою до банку лише наступного дня після викрадення. Оскільки збитки від здійснення операцій відбулися до моменту повідомлення користувачем банку, то ризик збитків несе користувач, а подальше повернення коштів відповідачу здійснюється в межах кримінального провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є володільцем платіжних карток № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, емітованих ПАТ КБ «ПриватБанк».

05 лютого 2015 року вона звернулася із заявою про злочин до Придніпровського РВ у м. Черкаси УМВС України в Черкаській області, повідомивши, що 04 лютого 2015 року невстановлена особа з використанням електронно-обчислювальної техніки шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами з її рахунку, відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк».

За зверненням ОСОБА_3 зареєстроване кримінальне провадження за ст. 190 ч. 3 КК України, відповідач визнана потерпілою (а. с. 63).

Також судом встановлено, що заборгованість за кредитом, яку позивач просив стягнути із ОСОБА_3, виникла у період 4-5 лютого 2015 року, тобто внаслідок проведення операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, що мають ознаки шахрайства.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року № 6-2023цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договіршляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами, Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між сторонами Договір.

На порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України апеляційний суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, всупереч вищевикладеному та положень ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України не звернув уваги на ту обставину, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилався позивач на обґрунтування позову, не містять підпису відповідача.

При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи була обізнана ОСОБА_3 про час, за який вона мала звернутися з повідомленням про зняття грошових коштів з картки.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-2320цс16 від 22 березня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення кредитного боргу, апеляційний суд не навів у рішенні належних доказів того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла несанкціонованому зняттю коштів з рахунка, не дослідив анкету-заяву про приєднання до Умов і Правилам надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_3

Матеріалі справи не містять доказів того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» вчиняв дії, спрямовані на встановлення фактичних обставин списання коштів з карткового рахунку відповідача, не встановлено, у який спосіб відбулося списання (термінал, телефон, комп'ютер), з використанням яких ресурсів відбулося списання, чи відбулося списання з повідомленням про це на певний номер телефону та на який саме, чи операцію з перерахунку коштів було здійснено з використанням особистих даних відповідача та інше.

Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» також не надало даних суду.

Зазначений висновок щодо необхідності з'ясування вказаних обставин викладено у постанові Верховного суду України № 6-71цс15 від 16 червня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційним судом належним чином не перевірено доводи, на які посилалися сторони на підтвердження та заперечення своїх вимог, фактичні обставини справи не встановлено, а поданим доказам, які є у справі, належної правової оцінки не надано, що свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 14 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович