У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, стягнення судових витрат; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що згідно із кредитним договором від 10 січня 2008 року ОСОБА_3 надано грошові кошти (кредит) в сумі 24 104, 37 дол. США зі сплатою 12 % річних, з кінцевим строком повернення 9 січня 2013 року. Внаслідок порушення строків сплати коштів за відповідачем утворилась заборгованість за кредитними зобов'язаннями у розмірі 8 713,75 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 19 січня 2015 року складає 137 677 грн 08 коп. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем укладено договір застави рухомого майна. Положеннями договору застави передбачено право заставодержателя у випадку невиконання заставодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет застави. Таким чином, банк просив задовольнити позов.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що при підписанні кредитного договору порушені його права та інтереси шляхом введення в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Враховуючи те, що кредит оформляється в іноземній валюті та у вигляді кредитної лінії неможливо об'єктивно визначити обсяг відповідальності грошового зобов'язання для споживача, встановити податковий режим щодо сплати відсотків (враховуючи курсові різниці та нестабільність валютного ринку). Така інформація йому до укладення ним спірного договору не надавалась у належній формі, примірник кредитного договору він отримав лише в день укладення договору та не мав змоги належним чином ознайомитись з його умовами. Незважаючи на наявність у спірному договорі застереження про інформування позичальника щодо загальної вартості кредиту, ПАТ КБ «ПриватБанк» не була надана йому повна та прозора інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по спірному кредитному договору, яка була необхідна йому, як споживачу, для прийняття ним виваженого та обгрунтованого рішення та прогнозування реального обсягу зобов'язання протягом дії договору, що призвело до порушення його прав, як споживача фінансових послуг. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. Таким чином, просив задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 10 січня 2008 року № IFIWАЕ000025122 в сумі 8 713,74 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 19 січня 2015 року складає 137 677 грн 08 коп. звернуто стягнення на предмет застави згідно договору застави рухомого майна від 10 січня 2008 року: автомобіль MITSUBІSHI PAJERO, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України (далі - ДАІ України) по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

Вилучено у ОСОБА_3 предмет застави: автомобіль MITSUBІSHI, модель: PAJERO, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля MITSUBІSHI, модель: PAJERO, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал В, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» набув право звернення стягнення на предмет застави у зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань за кредитним договором. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами були передбачені розміри та підстави нарахування відсотків, неустойки, штрафів, доказів звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині їх нарахування або претензій з цього приводу, матеріали справи не містять, спірні договори були підписані сторонами та частково виконані позичальником, що свідчить про прийняття умов договору. Крім того, відсутні докази введення ОСОБА_3 в оману, оспорюваний договір укладено внаслідок волевиявлення сторін, наявність порушення умов договору з боку банку, які є підставою для його недійсності, судами встановлено не було.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками та зазначив, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про обґрунтованість позовних вимог за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» та недоведеність і безпідставність позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3, є правильним.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Судами установлено, що 10 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є на ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав, а позичальник отримав кредитні кошти у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 24 104, 37 дол. США. Умовами кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 12 % на рік та щомісячної винагороди 0,14 % від суми виданого кредиту. Періодом сплати вважається період з 10 по 14 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди), що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 240,41 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Відповідно до п.п. 4.1.- 4.5 кредитного договору сторони домовились, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує пеню у розмірі, який зазначений у п. 7.4 договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п.4.1, 4.2, 4.3 здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Сторонами при укладенні договору були передбачені розміри та підстави нарахування відсотків, неустойки, штрафів, проте будь-які звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині їх нарахування і претензій з даного приводу у матеріалах справи відсутні, договори підписані та частково виконані позичальником, що свідчить про прийняття умов.

Таким чином, правильним є висновок про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Також у рахунок забезпечення належного виконання зобов'язань кредитного договору між банком та відповідачем 10 січня 2008 року укладено договір застави рухомого майна, згідно із п. 34.4 якого відповідач, передав в заставу банку транспортний засіб марки MITSUBІSHI, модель: PAJERO, рік випуску: 2001, тип ТЗ: легковий універсал В, державний номерний знак НОМЕР_1. Документом, що посвідчує право власності заставодавця на майно, є свідоцтво реєстрації транспортного засобу від 10 січня 2008 року. Відповідно до п. 34.5 договору застави рухомого майна сторони визначили, що заставна вартість предмету застави складає 116 тис. грн.

Відповідно до розрахунку кредитної заборгованості, станом на 19 січня 2015 року за позичальником наявна заборгованість у розмірі 8 713,75 дол. США, що за курсом 15 грн 80 коп. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 19 січня 2015 року складає 137 677 грн 08 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 3 069,83 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 4 749,89 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом 441,08 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом 272,69 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 2 820,07 дол. США, штраф (фіксована частина) 15,82 дол. США, штраф (процентна складова) 414, 19 дол. США.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Проте задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» судами не було звернуто уваги на таке.

За змістом ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави з урахуванням пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором у розмірі 2 820,07 дол. США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 15,82 дол. США та штрафу (процентна складова) у розмірі 414, 19 дол. США, апеляційний суд не звернув уваги на викладене вище та належним чином наданий банком розрахунок не дослідив.

Таким чином, суду апеляційної інстанції слід обґрунтувати підстави застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Також суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому банк нараховував, а боржник сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та надані сторонами докази та обґрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

За таких обставин, суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням ухвали апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, стягнення судових витрат та направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України та залишенням без змін судових рішень в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійним.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, стягнення судових витрат скасувати, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом визнання недійним кредитного договору залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик