АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Волошиної В.М.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Святошинського районного відділу Головного управління ДМС у м. Києві про усунення перешкод в користуванні, розпорядженні майном, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи людиною, яку ввели в оману, визнання договору недійсним, повернення права власності, відшкодування збитків,

Справа № 759/10273/15-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/9213/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Войтенко Ю.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у червні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням поданої 29 серпня 2016р. заяви про зміну та уточнення позовних вимог, просила зобов'язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою №7 будинку 10 по вул. Гната Юри у м. Києві, вселити її до вказаної квартири, що належить їй на праві власності та стягнути з відповідача суму судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що між нею та відповідачем був укладений договір дарування квартири від 23 березня 2011р., посвідчений нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І., зареєстрований в реєстрі за № 6-751. На час укладення договору вона проживала в квартирі відповідача і у вільний від роботи час надавала йому необхідний догляд, готувала їжу, прибирала, придбавала за власний кошт ліки, сплачувала комунальні платежі.

Позивач стверджувала, що за весь час, що доглядала за відповідачем, жодного разу не бачила нікого з його родичів, ніякої допомоги йому, крім неї, ніхто не надавав, однак у 2013р. з незрозумілих для неї причин їх відносини погіршились і відповідач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 8 квітня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2013 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 жовтня 2013 року було залишено без змін, ОСОБА_1 відмовлено у позові.

Позивач зазначала, що на даний час право власності на вказану квартиру належить їй, також вона зареєстрована у ній, проте не має можливості розпоряджатися своїм власним майном, так як відповідач, не впускає її до квартири, при її спробі потрапити до квартири, відповідач підпирав двері зсередини та замикав її на внутрішні засови. Також марним виявились її звернення до дільничного, якого відповідач до квартири не впустив.

- 2 -

Крім того, вона як власник, не має можливості сплачувати за квартиру, оскільки квитанції приносять до квартири відповідачу, який їх сам не сплачує і їй не віддає, внаслідок чого утворилася суттєва заборгованість.

У жовтні 2015р. відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, який уточнив під час судового розгляду, і остаточно просив визнати його людиною, яку ввели в оману (обманули), договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 23 березня 2011р. за номером 6-751 та посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. та дублікат договору дарування квартири серія та номер 5-738, виданий 15 листопада 2013р., виданий ОСОБА_7, а також всі дії вчинені на основі цих документів визнати недійсними, зобов'язати повернути право власності на квартиру та відшкодувати матеріальні і моральні збитки у розмірі, встановленому законодавством України.

Мотивуючи вимоги зустрічного позову, відповідач зазначав, що у вересні 2010р. ОСОБА_3 попросила у нього пожити деякий час і після півроку проживання запропонувала надавати свої послуги по догляду за ним, як за одинокою людиною похилого віку, та проводити розрахунки за комунальні платежі. Оскільки його пенсія невелика, він повірив їй, погодився щоб вона йому допомагала, а натомість безоплатно проживала у квартирі, і дійсно перших три місяці, позивач дійсно відносилась до нього по людські, він їй повірив та довірився.

Відповідач посилався на те, що ОСОБА_3 йому розповіла про те, що квартира не була внесена у реєстр, була оформлена за старими правилами, тому запропонувала свої послуги у поновленні документів на квартиру, і він видав нотаріально засвідчену довіреність на поновлення документів, а згодом дізнався, що за тією довіреністю вона оформила на себе договір дарування.

Відповідач стверджував, що у нотаріуса він був один раз, коли давав довіреність на поновлення документів на квартиру та внесення до реєстру. При цьому, через місяць після оформлення довіреності відносини зі ОСОБА_3 змінилися, вона почала грубити, обзивати його різними нецензурними словами, своїми діями звела його до лікарні і у нього стався інфаркт. Після повернення додому сусіди допомогли адаптуватися до життя, а ОСОБА_3 з квітня 2011р., забравши документи на квартиру, зникла та перестала відповідати на телефонні дзвінки, в квартирі не проживала, але деколи заходила і ображала його. Коли сусіди підказали йому щоб він пошукав документи на квартиру і він їх не виявив, то вернувся в міліцію, а згодом і в суд, де і дізнався що він нібито підписав договір дарування квартири на ОСОБА_3

Також відповідач вважає, що договір дарування складено з порушеннями, які свідчать про некомпетентність нотаріуса або обман. При цьому, він народився у Радянському Союзі, де офіційною мовою була російська, та більшу частину свого життя прожив в Росії, тому майже не розуміє української мови, а ділової української не розуміє взагалі, тому договір дарування повинен був бути складений та посвідчений (перекладачем) двома мовами, українською та російською.

На підставах вище зазначених фактів та їх доводів ОСОБА_3 та нотаріус ОСОБА_8 обманули його і порушили ст. 230 ЦК України та ст.234 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено, зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1. Компенсовано ОСОБА_3 за рахунок держави сплачений судовий збір в розмірі 243грн. 60 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просять

- 3 -

рішення у справі за позовом ОСОБА_3 скасувати, зустрічний позов підтримати.

Відповідач та його представник посилаються на неналежну оцінку наданих суду доказів, оскільки судом незаконно та протиправно не були прийняті до уваги покази свідків, які є його сусідами та підтвердили заволодіння ОСОБА_3 квартирою шахрайським шляхом, а також той факт, що відповідач не володіє українською мовою.

Також відповідач та його представник вважають, що суд безпідставно не витребував у оригінал договору дарування та відмовив у призначенні судової почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення позивача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, укладеному з ОСОБА_1 23 березня 2011р., який посвідчено державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 8 квітня 2013р., яке набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування , як укладеного під впливом помилки.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду було доведено, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, при цьому, відповідачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження того, що договір дарування квартири ним укладено під впливом обману.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як він відповідає з'ясованим обставинам справи та наданим сторонами доказам, і ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не було надано належних і допустимих доказів введення його в оману ОСОБА_3, а також ні відповідачем, ні його представниками не було зазначено, стосовно яких саме обставин він був введений в оману.

Посилання відповідача на те, що він був у нотаріуса тільки один раз, коли видавав ОСОБА_3 довіреність на відновлення документів на квартиру, не підтвердженні будь-якими доказами. Також відповідачем суду не була надана довіреність, яку він надав позивачу для відновлення документів на квартиру. Також не підтверджено належними

- 4 -

документами твердження ОСОБА_1 про укладення договору дарування ОСОБА_3 на підставі довіреності від його імені.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово змінював підстави позовних вимог, то визнаючи, що укладав зі ОСОБА_3 договір, однак не договір дарування, то заперечуючи укладення будь-якого договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог про недійсність договору дарування, укладеного під впливом обману.

Згідно зі статтею 234 ЦК України (на яку посилається ОСОБА_9 у уточненій позовній заяві від 3 травня 2017р.) фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-197цс14).

Під час судового розгляду ні ОСОБА_1, ні його представниками не було надано жодного доказу у підтвердження фіктивності спірного договору дарування, а також не було наведено обставин, за яких, на їх думку, договір є фіктивним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно відмовлено у призначенні судової почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_1 під спірним договором дарування, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1 не звертався до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування у зв'язку із тим, що він його не підписував, а у наданій суду фотокопії спірного договору наявний не його підпис, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для призначення судової почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_1 у спірному договорі.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінки тому факту, що ОСОБА_1 не розуміє українську мову, тому договір дарування не повинен був складатися на українській мові, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні письмові документи, які складені самим ОСОБА_1 на українській мові. Крім того, допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10, сусідка відповідача, підтвердила, що відповідач добре володіє українською мовою і спілкується на ній.

Також твердження відповідача спростовуються тим фактом, всі позовні заяви, які подавалися ним до суду першої інстанції, викладені українською мовою, як і довіреності, видані ним на ім'я представників.

Позовні вимоги, заявлені у зустрічному позові, про завдання ОСОБА_1

- 5 -

матеріальної та моральної шкоди, належним чином не обґрунтовані, не зазначено у чому саме полягають завдані, як матеріальні, так і моральні збитки, не визначений їх розмір, а також не надані докази у їх підтвердження.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що зустрічні позовні вимоги не доведені ОСОБА_1, тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, не пускаючи її у квартиру, та заперечуючи проти її проживання в ній.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про вселення позивача у квартиру, так як це відновлює її порушене право власника квартири.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 відхилити, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: