Справа № 561/338/17
26 червня 2017 року смт Зарічне
Зарічненський районний суд Рівненської області в складі:
судді - Світличного Р.В.,
з участю секретаря - Савич Ж.В.,
позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Зарічне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «МІСТ» МППВ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пред'явлений позов підтримав, суду пояснив, що у у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Неодноразові усні звернення до відповідача позитивного результату не дали. При звільненні його не було письмово повідомлено про нараховані та належні йому суми від підприємства. Просив позов задовольнити.
Відповідач явку повноважного представника для участі в судовому засіданні не забезпечив, про час ти місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка представника відповідача (а.с.66). Згідно письмових заперечень на позовну заяву від 14 червня 2017 року відповідач у задоволенні позову просить відмовити. Суть заперечень зводиться до невірного розрахунку позивачем суми заборгованості за 43 дні затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1, та компенсації за невикористану відпустку. В задоволенні позову ТОВ «МІСТ «МППВ» просить відмовити у повному обсязі.
У відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Позивач ОСОБА_1 не заперечує проти такого вирішення справи.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 26 лютого 2016 року до 15 листопада 2016 року працював у відповідача. Наказом № 847К від 15 листопада 2016 року його було звільнено з посади фахівця з обслуговування клієнтів управління з експлуатації мережі відділень західного регіону ТОВ «МІСТ «МППВ» згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.35).
У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення.
Усупереч вказаної правової норми 15 листопада 2016 року, тобто у день звільнення позивача, з ним не було проведено повного розрахунку.
З розрахункових листків за листопад-грудень 2016 року видно, що позивачу ОСОБА_1 було нараховано 1696,77 грн., з яких 1171,00 грн. - оклад за період з 01 по 15 листопада 2016 року, та 525,77 грн. компенсації за сім днів відпустки. Всього належить до виплати за мінусом військового збору та податку з доходів фізичних осіб 1489,02 грн. (а.с.61).
З банківської виписки з особового рахунку, на яку покликається позивач видно, що 1489,02 грн. йому було виплачено 28 грудня 2016 року (а.с.7).
Таким чином з позивачем ОСОБА_1 було проведено фактичний розрахунок лише 28 грудня 2016 року, тобто час затримки розрахунку становить 43 дні.
Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач ОСОБА_1 звернувся до суду 29 травня 2017 року, тобто поза межами тримісячного строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
За змістом ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Строк звернення ОСОБА_1 до суду з позовом підлягає поновленню. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Саме невиконання відповідачем вказаного обов'язку, на переконання суду, призвело до несвоєчасного звернення ОСОБА_1 з позовом до суду, оскільки поставило позивача у стан невизначеності розміру заборгованості сум, що належать йому від підприємства при звільненні.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до правової позиції, наведеної у Постанові Верховного Суду України № 6-144цс13 від 29 січня 2014 року, яка згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахувань на податки, стягнення аліментів тощо. Таким чином відповідач повинен виплатити позивачу вказану суму, за мінусом утриманих визначених законом податків.
В частині позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1101,72 грн. суд вважає, що позов у цій частині до задоволення не підлягає.
З розрахункових листків за листопад-грудень 2016 року видно, що позивачу ОСОБА_1 в листопаді 2016 року було нараховано компенсацію за сім днів відпустки в сумі 525,77 грн., яку 28 грудня 2017 року виплачено позивачу (а.с.61). Відповідачем розраховано та визначено компенсацію відпустки ОСОБА_1 за сім днів, яка складає 525,77 грн. (а.с.57). Доказів неправомірного визначення відповідачем суми компенсації за невикористані сім днів щорічної відпустки позивачем не надано, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Оскільки від сплати судового збору позивач звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог. Позов задоволено на 28%, відтак в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 185,60 грн. (640*29%=185,60).
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -
Поновити ОСОБА_1 строк звернення з позовом до суду.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «МІСТ» МППВ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 4512,85 грн. (Чотири тисячі п'ятсот дванадцять гривень вісімдесят п'ять копійок) без утримання податків та обов'язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «МІСТ» МППВ» на корить держави судовий збір в сумі 185,60 грн. (Сто вісімдесят п'ять гривень шістдесят копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Рівненської області через Зарічненський районний суд Рівненської області.

Суддя: Р.В. Світличний