Справа № 204/5967/17
Провадження № 2-о/204/116/17
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2017 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Онбиш А.О.,

за участю заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту смерті,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року заявник звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт смерті ОСОБА_2, яка померла 12 серпня 2014 року та проживала до моменту смерті у м.Первомайськ Луганської області, місце смерті: м.Первомайськ Луганської області.

В обґрунтування заяви, заявник вказала на те, що 12 серпня 2014 року у м.Первомайськ Луганської області померла її мати - ОСОБА_2. Після смерті ОСОБА_2, нею було отримано лікарське свідоцтво про смерть №24 від 17 червня 2016 року, видане Первомайською центральною міською багатопрофільною лікарнею Луганської області. Однак, зазначений документ не відповідає вимогам законодавства України, оскільки його було видано на тимчасово окупованій території України. Враховуючи вищевикладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті, тому, вона вимушена звернутись до суду із вказаною заявою.

У судовому засіданні заявник заяву підтримала, просила її задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в заяві.

Представник заінтересованої особи Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши заявника, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає, у звязку з наступним.

Відповідно до положень ч.2 ст.49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи; згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

В судовому засіданні встановлено, що Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області були розглянуті документи, які подано для державної реєстрації смерті ОСОБА_2, яка померла12 серпня 2014 року в м.Первомайськ Луганської області. Оскільки заявником для підтвердження факту смерті ОСОБА_2 предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому відмовлено у державній реєстрації смерті.

Згідно ст.17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» (з внесеними змінами від 09.09.2011року), підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі, якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №24 від 17 червня 2016року, складеного за формою №106/о та виданого ДУ «Первомайська центральна міська багатопрофільна лікарня» Луганської Народної Республіки, ОСОБА_2 померла 12 серпня 2014 року внаслідок диффузного кардіосклероза (а.с10).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у статті 256 ЦПК України. Пунктом 8 частини 1 цієї статті визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Цивільно-процесуальний кодекс України було доповнено статтею 257-1 «Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» згідно Закону України №990-VІІІ від 04 лютого 2016 року «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України».

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року за №1085-р, місто Первомайськ Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Частиною 1 ст.257-1 ЦПК України визначено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Враховуючи те, що норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого статтею 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів смерті особи.

Відповідно до статті 17 Закону України від 01.07.2010, № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Відповідно до п.2.1 Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма N 106/о), затвердженої Наказом МОЗ України від 08.08.2006 року №545, перший примірник лікарського свідоцтва про смерть видається родичам померлого чи іншим особам, які зобов'язалися поховати померлого, другий примірник лікарського свідоцтва про смерть залишається в закладі охорони здоров'я. Видача трупа без лікарського свідоцтва про смерть забороняється. У разі поховання померлого закладом охорони здоров'я - останній обов'язково заповнює лікарське свідоцтво про смерть і передає його в органи реєстрації актів цивільного стану не пізніше трьох діб з дня смерті.

Крім того, Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженої Наказом МОЗ України від 08.08.2006 року №545, встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2); у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3); забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4).

Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому, видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Посилання заявника на те, що документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності, а тому факт смерті в певний час та місці ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про її смерть та копіями фотокарток не з її могили, а з могили ОСОБА_3, суд не бере до уваги, оскільки це не може бути підставою для встановлення факту смерті ОСОБА_2, оскільки заявником не надано належних доказів, що є порушенням вимог ст.58 ЦПК України.

Крім того, надана суду копія лікарського свідоцтва про смерть №24 - датована 17 червня 2016 року, та відповідно до нього, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла - 12 серпня 2014 року; а відповідно до наданої суду копії рахунку фактури, прийнято замовлення на поховання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, із зазначенням дати поховання 18 червня 2016 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, викладені заявником, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та не ґрунтуються на вимогах закону; докази, надані заявником не можуть бути прийняті судом за достовірні, тобто, як такі, які достовірно свідчать про смерть особи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 256, 257-1, 259 ЦПК України, п.2.1 Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма N 106/о), затвердженої Наказом МОЗ України від 08.08.2006 року №545, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Шевченківський районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту смерті відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В.Токар