Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/5033/16Головуючий у 1-й інстанції Тучков С.С.
Пр. № 22-ц/778/1212/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (надалі - Банк), ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним, третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування

ВСТАНОВИЛА:

21 вересня 2016 року ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договору іпотеки №6885457 від 29 вересня 2008 року, укладеного між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк» і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. 29.09.2008 року і зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №3863, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку житловий будинок за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що зазначений договір укладений без дозволу органу опіки та піклування, що не відповідає вимогам ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», оскільки на момент укладення договору у будинку, що переданий в іпотеку, проживав і до цього часу проживає її малолітній син - ОСОБА_3, 2004 р.н., а тому вказаний договір порушує його права на проживання у будинку.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2017 року (а.с. 158-160) у задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Відповідачі із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилися, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 162-166) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 170), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.174).

Банк подав письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 186).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 06 квітня 2017 року, не відбувся та був відкладений (а.с. 201) в порядку задоволення клопотання представника ОСОБА_6 - адвоката Штабовенка Д.В. (а.с. 196-200).

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду був зроблений запит Комунарському районному у м. Запоріжжі відділу РДАЦС ГТУ у Запорізькій області на завірену копію актового запису № 969 від 14.12.2004 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини ОСОБА_8 (а.с. 206).

В автоматизованому порядку (а.с.169) визначено колегію суддів апеляційного суду у цій справі: суддя-доповідач Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Маловічко С.В.

Також в автоматизованому порядку у складі колегії суддів апеляційного суду у цій справі було замінено спочатку суддею Дашковською А.В. суддю Маловічко С.В. у зв'язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 1171-172), потім суддею Маловічко С.В. суддю Кочеткову І.В. у зв'язку із тривалим відрядженням останньої (а.с. 194-195), затим суддею Кочетковою І.В. суддю Дашковську А.В. у зв'язку із тривалим лікуванням останньої (а.с. 213-214).

04 липня 2017 року апеляційному суду від Комунарського районного у м. Запоріжжі відділу РДАЦС ГТУ у Запорізькій області факсом надійшла копія актового запису № 969 від 14.12.2004 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини ОСОБА_8 (а.с. 215-217).

У судове засідання 06 липня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.207-209) всі особи, які беруть участь у справі, у тому числі ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, і представник останньої повторно, не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 16, 29, 203, 215, 224 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. ст. 4, 33 Закону України «Про іпотеку», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 17 «Про охорону дитинства», ст. ст.10 - 11, 59 - 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості танедоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 29 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (банк), і ОСОБА_4 (позичальник) укладений кредитний договір № 6884725, згідно з яким позичальнику видано кредит у сумі 70000,00 доларів США, під процентну ставку 18,00% річних, строком до 29 вересня 2028 року, для придбання будинку, за адресою: АДРЕСА_1.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 передав в іпотеку ПАТ «Перший український міжнародний банк» будинок, за адресою: АДРЕСА_1, що був придбаний ним за кредитні кошти, про що укладений договір іпотеки №6885457 від 29 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М., зареєстрований у реєстрі за номером №3863 (а.с.7-12).

Будинок, за адресою: АДРЕСА_1, що був придбаний за кредитні кошти і переданий в іпотеку, належав ОСОБА_9 (а.с.70-74), який є батьком позивачки ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження (серія НОМЕР_1) (а.с.118).

У судовому засіданні у суді першої інстанції представник позивача пояснив, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 проживають сім'єю без реєстрації шлюбу і мають спільну дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження (серія НОМЕР_2) (а.с.15).

Згідно із п. 3.1. договору купівлі-продажу від 29 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_9 (продавець) і ОСОБА_4 (покупець), продавець стверджував, що у будинку не проживають і не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися зазначеним житловим будинком (а.с.43).

З анкети-заяви на отримання кредиту для придбання нерухомості від 29 вересня 2008 року, яка підписувалася ОСОБА_4 для отримання кредиту у ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», вбачається, що ОСОБА_4 повідомив, що він у шлюбі не перебуває і дітей не має (а.с.42).

У пп. 14 п.1.4 договору іпотеки №6885457 від 29 вересня 2008 року, підписаного ОСОБА_4, зазначено, що у будинку, за адресою: АДРЕСА_1, який передається в іпотеку, не проживають і незареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування будинком (а.с.8).

За даними домової книги для прописки громадян, які проживають у будинку АДРЕСА_1, на дату укладення договору іпотеки (29.09.2008 року) ОСОБА_2 і ОСОБА_8 зареєстровані не були (а.с.50-51).

Допитана у суді першої інстанції приватний нотаріус ОСОБА_5 пояснила, що факт відсутності реєстрації дітей у будинку було перевірено нею за даними домової книги. Цей факт був зафіксований у договорі купівлі-продажу будинку та договорі іпотеки, які підписані ОСОБА_9 та ОСОБА_4

Представник Банку у суді першої інстанції пояснив, що перед укладенням договорів купівлі-продажу та іпотеки від 29 вересня 2008 року від продавця будинку ОСОБА_9 була витребувана довідка про осіб, які фактично проживають у будинку АДРЕСА_1.

Згідно із довідкою № 33 від 18 вересня 2008 року, виданою Головою квартального комітету №24 Комунарського району м. Запоріжжя ОСОБА_10, у будинку АДРЕСА_1 фактично проживав (був зареєстрований) лише ОСОБА_4 (а.с.99).

Таким чином, на підставі досліджених доказів суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на момент укладення спірного договору іпотеки від 29 вересня 2008 року у будинку, що передавався в іпотеку, малолітній ОСОБА_8 не проживав і зареєстрований не був.

Докази, надані позивачем на підтвердження факту проживання малолітньої дитини ОСОБА_8 у будинку на момент укладення іпотечного договору (покази сусідів ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які повідомили суду першої інстанції, що ОСОБА_8 тривалий час мешкає з батьками у будинку АДРЕСА_1, а також довідка № 6 від 02 вересня 2016 року, видана Головою квартального комітету Коржовим Ю.Б.), спростовуються дослідженими вище доказами.

Окрім цього, покази зазначених свідків жодним чином не доводять, що після зняття з реєстрації ОСОБА_2 07 серпня 2008 року (визначено у домовій книзі) остання разом із малолітнім ОСОБА_8 залишилися проживати у будинку АДРЕСА_1 і мешкали за цією адресою під час укладення іпотечного договору - 29 вересня 2008 року.

Також суд першої інстанції правильно не прийняв як належний доказ довідку голови квартального комітету №6 від 02 вересня 2016 року (а.с.13, 142), адже на час укладання спірного договору іпотеки голова, який засвідчив довідку, виходячи із прізвища підписанта довідки № 33 від 18 вересня 2008 року (а.с.99), не виконував обов'язки голови квартального комітету і тому його обізнаність про мешкання малолітнього ОСОБА_8 за спірною адресою викликає у суду сумніви за ознаками об'єктивності і достовірності. За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги саме відомості, викладені у довідці № 33 від 18 вересня 2008 року.

Ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

На підставі ст.177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» встановлено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до п.44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що всупереч вимогам закону ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, не довела наявність права власності, користування або інших майнових прав у малолітнього ОСОБА_8 на будинок АДРЕСА_1, який переданий в іпотеку. Також позивач, яка зазначає у позові, що діє у своїх інтересах, не наводила підстав та не обґрунтовувала порушення відповідачем її прав, адже остання у добровільному порядку знялася з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_1 07 серпня 2008 року (а.с.50).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України.

Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази і вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у задоволенні позову у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію, висловлену у позові у цій справі, та яку ОСОБА_2 та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, якій може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, є копія актового запису № 969 від 14.12.2004 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини ОСОБА_8 (а.с. 215-217), із якого вбачається, що лише на підставі заяви про визнання батьківства від 15 вересня 2016 року (відмітка органу реєстрації на актовому запису про народження дитини, а.с.216) відповідач у цій справі ОСОБА_4 визнав дитину ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та став батьком останньої, та відповідним органом державної реєстрації повторно було видано 15.09.2016 року свідоцтво про народження дитини, копія якого додавалась позивачем до позову у цій справі (а.с. 15), на що суд першої інстанції не звернув належної уваги, але що не призвело до неправильного вирішення цієї справи судом першої інстанції по суті.

Звідси, відповідач ОСОБА_4 не був одружений із ОСОБА_2 однією сім'єю не проживав і не проживає, та не був батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, станом на час укладення ним договору іпотеки № 6885457 від 29 вересня 2008 року із Банком відносно жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1, про що ОСОБА_4 правильно зазначав у своїй заяві - анкеті нотаріусу при укладенні зазначеного договору іпотеки, що «він в шлюбі не перебуває, однією сім'єю з особами, якими мав би право укласти шлюб, не проживав та не проживає, вказаний будинок не є об'єктом права спільної сумісної власності» (а.с.94 зворот), крім того, у п.п.14. п. 1.4 договору ОСОБА_4 також зазначав, що «він дітей немає, за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не проживали малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також малолітні та/ чи неповнолітні діти, що мають право користування будинком, жилим, який є предметом іпотеки (а.с. 88 зворот), ОСОБА_4 не мав обов'язку забезпечувати дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, будь-яким житлом на той час взагалі.

Оскільки, в силу вимог ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (станом на 29.09.2008 року), є місце проживання її батьків.

Станом на 29 вересня 2008 року житлом дитину мала забезпечувати саме його мати - одиночка - позивач у цій справі ОСОБА_2, яка мала власне житло: будинок по АДРЕСА_2 та яка разом із своєю дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на час укладення договору іпотеки не були зареєстровані в іпотечному будинку, що підтверджується будинковою книгою.

Якщо дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, як наполягає в апеляційній скарзі її мати - ОСОБА_2, ще до договору купівлі-продажу жилого будинку від 29.09.2008 року за № 3160716 (а.с. 70-71) за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та дідусем дитини - ОСОБА_9, мала право користування останнім, то це право користування дитини припинилось одразу з припиненням права власності на підставі договору купівлі-продажу на цей будинок дідуся дитини - ОСОБА_9 29.09.2008 року.

Оскільки, право користування жилим будинком членів сім'ї власника цього будинку є похідним від права користування та власності на цей будинок власника цього будинку.

В силу вимог ст. 346 ч. 1 п. 1 ЦК України право власності припиняється відчуженням власником свого майна.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно встановив, що права ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, укладенням вищезазначеного договору іпотеки №6885457 від 29 вересня 2008 року між відповідачами - Банком та ОСОБА_4 не порушені, згода ОСОБА_2 та органу опіки та піклування на укладення вищезазначеного договору іпотеки в силу вимог закону була не потрібна, а тому підстави для визнання цього договору іпотеки недійсним судом за рішенням суду у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Описки суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні не можуть бути підставою для скасування або зміни цього рішення у цій справі апеляційним судом в порядку апеляційного перегляду цієї справи, а можуть бути усунуті в порядку ст. 219 ЦПК України з власної ініціативи суду першої інстанції або за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з дотриманням вимог ст. 88 ЦПК України оскаржуємим рішенням вирішено питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів у цій справі будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 606,32 грн. (а.с. 161-а), сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.