провадження 2/201/98/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 серпня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися в уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11 квітня 2012 року належить на праві власності 36/100 частин будинку № 11 по вул. Аксакова в м. Дніпро і на підставі затвердженої судом мирової угоди від 12 червня 2001 року 9/100 часток, а всього йому належить 45/100 часток вказаного домоволодіння; відповідачу (рідна сестра позивача) ОСОБА_2 на підставі тієї ж ухвали суду належить 9/100 часток будинку 11 по вул. Аксакова в м. Дніпрі, решта домоволодіння належить третім особам; право власності зареєстровано ними в передбаченому законом порядку. Через конфлікти в користуванні вказаним житлом виник спір, непорозуміння стосовно користування вказаним житлом залишилися, в сторін залишився конфлікт і перешкоди в користуванні цим житлом. Позивач вважає, що у сторін конфліктні відносини і спільне мешкання з відповідачем в одному будинку неможливе, виділення окремо частки відповідача в натурі також неможливо, ця частка відповідача в цьому житлі незначна, а тому можливо ним сплатити відповідачу вартість вказаної частки, припинити право часткової власності відповідача на вказану її частку в цьому домоволодінні і визнати це право за ним на те житло вцілому. Відповідач проти цього категорично заперечує, добровільно спір не вирішено, його права також порушуються. Відповідачка має інше постійне житло і мешкати в спірному будинку немає намірів, участі в ремонтних роботах не приймає, комунальні послуги не сплачує, але своєю часткою чинить перешкоди позивачу в користуванні більшою часткою будинку. На своїх вимогах наполягає і просив усунути перешкоди з боку відповідача в користуванні майном (спірним будинком) шляхом припинення права на частку у спільному майні відповідача, сплати йому вже покладеної на депозитний рахунок суду суми в рахунок вартості частки його майна та визнання права власності на це житло за позивачем, задовольнивши уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що позивач весь час проводить стосовно неї і її частки в будинку незаконні дії, їй належить частка у вказаній спірній квартирі і вона не маленька, це ціла житлова кімната, має сімю, іншого постійного житла вцілому вона не має (має лише частку) і має намір мешкати в своїй власності (спірний будинок), яка дісталася їй по спадку від батьків законно. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Частка в будинку її значна, вона категорично заперечує проти сплати їй вартості вказаної частки його власності. Відносини з позивачем дійсно конфліктні, але перешкод вона для позивача не створює, навпаки позивач перешкоджає їй спокійно у вказаному будинку. Вважають позовні вимоги до них не обгрунтованими і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, погодилася з викладеними в ньому обставинами і просила задовольнити позов в повному обсязі.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги фактично визнали повністю, не заперечував проти них, просили їх задовольнити і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача і третьої особи, зясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11 квітня 2012 року належить на праві власності 36/100 частин будинку № 11 по вул. Аксакова в м. Дніпро і на підставі затвердженої судом мирової угоди від 12 червня 2001 року 9/100 часток, а всього йому належить 45/100 часток вказаного домоволодіння; відповідачу (рідна сестра позивача) ОСОБА_2 на підставі тієї ж ухвали суду належить 9/100 часток будинку 11 по вул. Аксакова в м. Дніпрі, решта домоволодіння належить третім особам; право власності зареєстровано ними в передбаченому законом порядку. Через конфлікти в користуванні вказаним житлом виник спір, непорозуміння стосовно користування вказаним житлом залишилися, в сторін залишився конфлікт і перешкоди в користуванні цим житлом.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, змінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Позивач вважає, що у сторін конфліктні відносини і спільне мешкання з відповідачем в одному будинку неможливе, виділення окремо частки відповідача в натурі також неможливо, ця частка відповідача в цьому житлі незначна, а тому можливо ним сплатити відповідачу вартість вказаної частки, припинити право часткової власності відповідача на вказану її частку в цьому домоволодінні і визнати це право за ним на те житло вцілому. Відповідач проти цього категорично заперечує, добровільно спір не вирішено, його права також порушуються. Позивач вказує на те, що відповідачка має інше постійне житло і мешкати в спірному будинку немає намірів, участі в ремонтних роботах не приймає, комунальні послуги не сплачує, але своєю часткою чинить перешкоди позивачу в користуванні більшою часткою будинку.

Відповідно до ст. 365 «Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників» ЦК України: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивач вважає, що на теперішній час наявні підстави для припинення права власності відповідача на його 9/100 часток зазначеного будинку № 11 по вул. Аксакова у м. Дніпрі в порядку ст. 365 ЦК України. Так, частка відповідача у зазначеному майні, на думку позивача, є незначною, виділити ж її частку в будинку в натурі не можливо. При цьому позивач вважає, що спільне користування будинком є не можливим, оскільки відповідачка конфліктна особа, має інше постійне житло в вигляді трикімнатної квартири; в спірному ж будинку відповідачці належить лише 12.56 кв. м., тобто не значна площа, що унеможливлює а ні виділення відповідачу житлової площі відповідно його частки, а ні сумісне його мешкання в одному будинку з цією особою, з якою вони є родичами: брат і сестра. При цьому позивач вважає, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, адже відповідач має інше житло та на теперішній час не мешкає у даному будинку, а проживає в іншому місці, а за нормою ст. 365 ЦК України, відповідач отримує грошові кошти, відповідні вартості своєї частки власності в будинку, отже, припинення його права власності є оплатним і не призводить до матеріальних втрат відповідача. Відповідачка, на думку позивача, мешкати в спірному будинку немає намірів, участі в ремонтних роботах не приймає, комунальні послуги не сплачує, але своєю часткою чинить перешкоди позивачу в користуванні більшою часткою будинку

Що стосується обґрунтування позивачкою ціни позову: відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Позивачем зазначено ціну позову в уточненій заяві 121086 грн.. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, в іншому передбаченому законом порядку вирішити вказані питання не можливо, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В обгрунтування позовних вимог позивачка стверджує, що частка відповідача у вказаній спірній квартирі є незначною, та що її неможливо виділити в натурі. Відповідач заперечує проти даного твердження позивача, оскільки 9/100 частин будинку не можна вважати незначною; відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень. В справі наявний висновок відповідної будівельно-технічної експертизи про неможливість виділення частки відповідача в натурі, але остання ставила питання про встановлення порядку користування цим житлом (подавала позов до суду /не розглянуто/, пропонувала усно позивачу), вирішення питання іншим позасудовим порядком. Таким чином, твердження позивача про неможливість виділення часки відповідача в натурі чи встановлення певного порядку користування будинком з урахуванням часток власності не відповідає фактичним обставинам справи та нічим обєктивно не підтверджується.

Не може суд прийняти до уваги твердження позивача про те, що припинення права відповідача на 9/100 частину спірного будинку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача через те, що відповідач не мешкає у вказаній квартирі, а проживає в іншому місці (тобто забезпечений житлом), а також, що відповідач отримає компенсацію за належну йому частку власності, а отже відповідач не зазнає матеріальних втрат, через наступне. Дане твердження не відповідає дійсності, виходячи з наступного: в судовому засіданні встановлено, що відповідач не має іншого постійного цілого житла крім спірної квартири (є лише частка і то не велика ? в трикімнатній квартирі по вул. Щербини). Право власності на вказане житло відповідач має давно і весь час не мешкає в цьому будинку через протиправні дії самого позивача; фактично відповідач не чинить перешкоди позивачу в мешканні в цьому будинку, оскільки там тимчасово не мешкає. Не проживання відповідача в спірній квартирі має короткочасний і вимушений характер. Сторони намагалися досягти згоди і навіть домовились про згоду сторін на продаж вказаного житла і поділ кошті від цього продажу, але згодом сторони відмовилися від цього через відсутність взаємної добровільної згоди.

У сторін, з їх слів, були спори та конфлікти, але належних доказів на підтвердження цього сторони суду не надали, до правоохоронних органів стосовно конфліктів за це житло вони не зверталися, до квартального комітету скарги не надходили, фактично наявності неприязних стосунків не доведено.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 6 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, за його згодою, присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості.

Таким чином ст. 365 ЦК може бути застосована до спірних правовідносин у разі виконання позивачем обовязку відшкодувати відповідачу вартість його частки, виходячи з ринкової вартості квартири. Та сума, яку позивачка, має намір відшкодувати відповідачу, вочевидь не відповідає ринковій вартості належної йому частки у спірній квартирі.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За вищевказаних обставин позбавлення відповідача у супереч його волі права власності на належну йому частку у спірному будинку є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що є неприпустимим.

Відповідно до п. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону «Про державну реєстрацію речових прав і. нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації.

Підстави набуття права власності визначені в главі 24 ЦК України. Зокрема, ст. 328 цього кодексу визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено: «Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.».

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків чи інш., які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно позивача відносно спірного обєкту нерухомості, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджені.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином, позовні вимоги про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат в такому вигляді не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, вони не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 324, 328, 331, 365, 376, 392 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про припинення права власності на частину житла, визнання права власності, виплату грошової компенсації та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -