Номер провадження 2/754/1094/17
РІШЕННЯ

Іменем України

30 червня 2017 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі - Ленській Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила вселити себе в квартиру АДРЕСА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів, без надання їм іншого жилого приміщення. Свої вимоги мотивувала тим, що є власником спірного приміщення, однак відповідачі вчиняють їй перешкоди в користуванні квартирою, до приміщення не допускають. Враховуючи дані обставини просить на підставі ст. 116 ЖК Української РСР виселити позивачів із спірної квартири.

В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали.

Відповідачі ОСОБА_2., ОСОБА_4, ОСОБА_5, їх представник в судовому засіданні позовні вимоги в частині вселення позивача в спірну квартиру визнали. Пояснили, що перешкод у вселенні позивачу ніколи не чинили. Проти позовних вимог в частині виселення заперечили. Пояснили, що вселилися до спірної квартири за згодою позивача, протягом тривалого часу утримують дану квартиру, застосування ст. 116 ЖК Української РСР до відносин, що склалися між сторонами є безпідставним.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Згідно реєстраційного посвідчення від 04.02.1994 виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації кооперативна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1

Згідно Інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 10.10.2016 квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована на ім'я ОСОБА_1

З позовної заяви вбачається, що позивач в 2015 році надала згоду на проживання свого сина ОСОБА_2 в належній їй квартирі.

В 2016 році без згоди позивача до спірної квартири також вселилися ОСОБА_4 (дружина сина), ОСОБА_3 (онук позивача) та ОСОБА_5, (син ОСОБА_4)

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, членами сім'ї, окрім дружини, батьків та дітей, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем.

Окрім того, з метою тлумачення поняття "член сім'ї" Конституційний Суд України прийняв Рішення від 3 червня 1999 року у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї").

Відповідачами є ОСОБА_2 (син позивача), ОСОБА_4 (дружина сина), ОСОБА_3 (онук позивача) та ОСОБА_5, (син ОСОБА_4).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачі є членами сім'ї позивача у розумінні законодавства України, тому до них застосовується ст. 157 ЖК України.

Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 ст. 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.

б) використання його не за призначенням.

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення.

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу.

Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як з'ясовано в ході розгляду справи, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідачів і не має законних підстав виселяти їх з вищевказаної квартири.

Вищенаведене підтверджується поясненнями сторін.

Інших доказів, які б підтверджували систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку позивачем надано не було.

Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог щодо виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1,3 ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідачів з вказаної квартири.

Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, ст. 116 ЖК Української РСР, суд -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 183 гривні 73 копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 183 гривні 73 копійки.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 183 гривні 73 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

.