РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Ніколаєнко І.В.,

при секретарі - Газіній О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги за споживчим кредитом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, яким просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 18.03.2011 року із додатком №1 до нього, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Визнати частково недійсним договір про відступлення права вимоги, посвідчений 18.03.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстровим №1677.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (після зміни назви - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СL-701/105/2008, відповідно до умов якого ЗАТ «ОТП Банк» надає позивачу кредит у розмірі 36746,52 доларів США зі строком повернення по 19 лютого 2014 року, а позивач приймає кредит та зобов*язується повернути зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі. 18.03.2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі продажу кредитного портфелю №б/н, відповідно до якого право грошової вимоги передано останньому. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено із істотним порушенням законодавства, а тому він частково заперечує його дійсність, що стосується кредитного договору украденого з ним. Станом на дату подачі даного позову, позивач не отримував жодного повідомлення про заміну кредитора за кредитним договором, крім того, до кредитного договору не було укладено жодних змін щодо заміни кредитора з ЗАТ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», які є різними юридичними особами з різними власниками, датами затвердження, реєстрації, рахунками, ідентифікаційними номерами, печатками. Позивач зазначав, що станом на дату укладання Договору факторингу позивач не мав заборгованості перед відповідачем-1 за кредитним договором, а відповідач-1 у звязку з цим не мав повноважень укладати договір факторингу у частині передачі (відступлення) відповідачу-2 права грошової вимоги до позивача за кредитним договором. Також в позові зазначалося, що кредитний договір передбачає розрахунки між сторонами договору в іноземній валюті. Жодних змін до кредитного договору між ЗАТ «ОТП Факторинг Україна» та позивачем, як сторонами договору, щодо валюти договору та валюти виконання договору на момент укладання договору факторингу не вносилося. Відтак, уклавши договір купівлі-продажу кредитного портфелю, що частково оскаржується, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був обмежений у можливості реалізації цього права за кредитним договором, оскільки не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності юридичної особи, а саме, - ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій, як це передбачено валютним законодавством України, відтак не мав права приймати від позивача, передбачених кредитним договором коштів у іноземній валюті, а відповідно і укладати відносно зобовязань позивача договір купівлі-продажу кредитного портфелю (факторингу). Позивач вважав, що для можливості стягнення іноземної валюти з боржників за кредитами, вираженими в іноземній валюті ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю (факторингу) необхідно було отримати Генеральну ліцензію НБУ, яку він не отримав. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав права отримувати іноземну валюту за кредитним договором, оскільки не мав та не має ліцензії НБУ на право здійснення валютних операції, а відтак, не володів правоздатністю (не мав можливості) реалізації отриманого права вимоги до позивача за кредитним договором, більш того, здійснення таких валютних операцій є правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.16 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютний контроль» та ст. 162 КУпАП. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю (факторингу), фінансування, що здійснюється ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на набуття відступлених ПАТ «ОТП Банк» прав вимоги на кредитний портфель здійснюється у національній валюті України. Для переведення валюти кредитування у гривню має бути дозвіл боржника чи дозвіл позивача на продаж права вимоги за кредитним договором в гривнях, так як кредитний договір був укладений в доларах США. Однак ПАТ «ОТП Банк» уклав договір купівлі-продажу кредитного портфелю з визначенням винагороди у гривнях, хоча кредитний договір укладено у доларах США, без дозволу на те позивача. Крім того, у випадку укладання договору факторингу ПАТ «ОТП Банк» порушив права позивача та передав, без згоди останнього базу його персональних даних третій особі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яка, у свою чергу, продовжує розголошувати персональні дані позивача. Договір купівлі-продажу кредитного портфелю не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та підлягає визнанню недійсним. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має доказів письмового повідомлення ОСОБА_1 про зміну кредитора, що підтверджують про перехід до нового кредитора прав у зобовязанні, якими є договір купівлі-продажу кредитного портфелю, договір про відступлення пава вимоги, відповідні додатки до них. Крім того, ТОВ «Факторинг Україна» не надає доказів оплати за договором купівлі-продажу кредитного портфелю.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала пояснення аналогічні викладеним у запереченнях на позовну заяву, які містяться в матеріалах справи.

Представник ПАТ «ОТП Банк» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини своєї неявку суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, що 19 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (після зміни назви - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СL-701/105/2008, відповідно до умов якого ЗАТ «ОТП Банк» надає позивачу кредит у розмірі 36746,52 доларів США зі строком повернення по 19 лютого 2014 року, а позивач приймає кредит та зобов*язується повернути зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі.

18.03.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як покупець та ПАТ «ОТП Банк», як продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, а покупець приймає такий кредитний портфель та зобовязується сплатити на користь продавця винагороду.

Як вбачається з рішення судової колегії судової палати Апеляційного суду Харківської області від 30.04.2015 року, яке набрало законної сили, наявність кредитної заборгованості ОСОБА_1 встановлена.

Згідно з п.1.9.1. кредитного договору № СL 701/105/2008 від 19.02.2008 року банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадках невиконання позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобовязань за цим договором чи іншими укладеними з Банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання ним відповідної вимоги.

Недотримання умов повідомлення боржника про відступлення прав за договором на користь фактора та ненадання доказів такого відступлення не позбавляє боржника обовязку виконати грошове зобовязання, а лише дає йому право здійснити платіж клієнтові.

Відповідно до ч. 1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір купівлі-продажу кредитного портфелю є договором факторингу. Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу.

Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

За п. 1.2 розпорядження державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного правочину, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

За Договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

Сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підстави своїх вимог або заперечень та надати докази відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України (ч. 3ст. 10 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний уст. 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням.

Із договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 18.03.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» слідує, що позивач не є стороною вказаного договору.

Згідно пункту 1 ч.1ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостої статті 203 цього Кодексу(ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.4ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним( ч.5ст.203 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1ст.216 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак, в протиріччя вказаних вимог закону, позивач просив визнати договір недійсним без застосування наслідків недійсності правочину.

При посиланні на недійсність укладеного договору факторингу між юридичними особами, позивач не зазначив чим конкретно порушене його право, доказів суду не надав.

Доводи про розповсюдження дії Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на правовідносини факторингу, та неможливість вважати позивача суб'єктом господарювання, не є підставою для визнання недійсним спірного договору, бо правовідносини позивача, як позичальника за кредитним договором, регулюються нормами кредитно - правових відносин.

Відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору № СL 701/105/2008 від 19.02.2008 року банк зобов'язався не розголошувати третім особам інформацію про позичальника, яка складає банківську таємницю, за виключенням випадків передання такої інформації, в порядку та в об'ємі визначеному чинним законодавством України, в бюро кредитних історій, а також коли розкриття банківської таємниці є обов'язковим для банку у відповідності з чинним законодавством чи необхідне банку для захисту його прав та інтересів.

Розкриття банківської таємниці у зв'язку з передачею кредитного портфелю та, зокрема кредитних договорі покупцю вважається дозволеним розкриттям банківської таємниці та не є порушенням чинного законодавства України.

Судом встановлено, що укладений відповідачами у справі договір купівлі-продажу кредитного портфелю, предметом якого були і кредитний договір № СL 701/105/2008 від 19.02.2008 року стосувався тільки передачі покупцю за договором, як новому кредитору права вимоги, в межах яких не було розголошено інформацію яка складала б банківську таємницю третім особам.

Згідно до ст.ст.512,516 ЦК України: кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч.1ст.21 Закону України «Про захист персональних даних»про передачу персональних даних третій особі володілець персональних даних протягом десяти робочих днів повідомляє суб'єкта персональних даних, якщо цього вимагають умови його згоди або інше не передбачено законом.

Відповідно дост.60 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківською таємницею, зокрема, є:відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Націрнальному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації.

На підставі викладеного суд вважає, що посилання позивача на те, що ПАТ «ОТП банк» уклавши 18.03.2011 року договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» порушило законодавство та умови договору є необґрунтованими, оскільки ПАТ «ОТП банк» діяв в межах закону та не порушив права позивача.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій не видавалась, з огляду на таке.

Згідно зіст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47, 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 постанови Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж декрету.

За змістом п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного Банку України №275 від 17.07.2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 року за № 730/5921, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Згідно п.1.4. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 09.11.2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - це використання іноземної валюти па території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються.

Відповідно до п.1.5. даного положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (дана норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Пункт 1.10. Положення встановлює, що одержання ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії.

Судом встановлено, позивачем не заперечується, що грошові кошти за кредитним договором № СL 701/105/2008 від 19.02.2008 року позивачем було отримано у Закритого акціонерного товариство «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»), який має ліцензію, дозвіл Національного банку України на право здійснення операцій визначених п.п.1-4 та ч.4ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.19 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п.2ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»).

За договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшло лише право вимоги за кредитним договором № СL 701/105/2008 від 19.02.2008 року, що не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Таким чином, суд дійшов висновку, щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги за споживчим кредитом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Ніколаєнко