ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Дзюбича В.Л.,
за участю секретаря Зубко О.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що під час перебування у шлюбі із відповідачем ними було придбано автомобіль марки Volkswagen Caddy 1.9 номер НОМЕР_3 державний номерний знак НОМЕР_1 та садовий будинок, що знаходиться на території садівницького товариства «Сучасник» за адресою АДРЕСА_1. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.07.2016 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. У добровільному порядку поділити набуте під час шлюбу майно відповідач відмовляється, у зв»язку із чим вона змушена звернутись до суду та просить позов задовольнити.
В ході судового розгляду позивач подала заяву про уточнення позовних вимог відповідно до якої просить визнати за нею право власності ? частку незавершеного будівництвом судового будинку, готовністю 83%, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки для садівництва площею 0,08 га кадастровий номер:НОМЕР_4 в АДРЕСА_1.
Позивач уточнені позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з'явився, із невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.
Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.10.2007 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.07.2016 року.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.03.2016 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 700 грн. щомісячно.

Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі відповідачем за згодою позивача ОСОБА_1 придбано незавершений будівництвом садовий будинок готовністю 83%, що знаходиться на території садівницького товариства «Сучасник» за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу незавершеного будівництвом садового будинку укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 26.05.2011 року, посвідченим державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темніковою Л.Г., за реєстром № 1-818 та земельну ділянку для садівництва, площею 0,080 га кадастровий номер: НОМЕР_4, що знаходиться на території АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 26.05.2011 року, посвідченим державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темніковою Л.Г., за реєстром № 1-821.

ПП «Землевласник-СЛ» на замовлення відповідача виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

У відповідності до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна №90449369 та № 90449580 від 23.06.2017 року відповідачем не проведено державну реєстрацію спірного нерухомого майна.

У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом від 17.07.97 №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК закріплює принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції, відповідно до ч.4 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 цього кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дана стаття СК України кореспондується з ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя-ч.ч.1,2 ст.65 СК України.

Згідно положень ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними-правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-47цс16 від 07.09.2016 року.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України у справі№6-2710цс15 від 16.12.2015 року щодо застосування в подібних правовідносинах стст.60, 63, 69 СК та стст.328, 331, 368, 372 ЦК України.

Таким чином судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами у справі придбано незавершений будівництвом садовий будинок готовністю 83% та земельну ділянку для садівництва, площею 0,080 га кадастровий номер: НОМЕР_4, що знаходяться на території АДРЕСА_1, у відповідності до вимог ст. 61 СК України вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між ними.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із врахуванням викладеного, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити та визнати за нею право власності на ? частку незавершеного будівництвом садового будинку, готовністю 83%, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки для садівництва площею 0,08 га кадастровий номер:НОМЕР_4 , що знаходиться на території с. Петриків, Тернопільського району Тернопільської області, в порядку поділу спільного майна подружжя.

В силу ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 215, 223, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку незавершеного будівництвом садового будинку, готовністю 83%, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки для садівництва площею 0,08 га кадастровий номер:НОМЕР_4, що знаходиться на території с. Петриків, Тернопільського району Тернопільської області.

Стягнути із ОСОБА_2( АДРЕСА_2) в користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер:НОМЕР_2) 551,20 гривень сплаченого судового збору.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич