Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шпинта М.Д.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представників сторін,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 9 березня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 9 березня 2016 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи "Кредитні ініціативи" (далі ТОВ "Кредитні ініціативи") до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково:

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором кредиту в розмірі 18 638, 05 гривень за період з 17.12.2012 року по 01.08.2013 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про недоведеність позивачем тих обставин, що банком було передано йому право вимоги до відповідача, а також, в якому саме обсязі зобов'язань позичальника та на яких умовах банк відступив право вимоги за кредитним договором.

Наданий витяг з реєстру позичальників до договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року є неналежним доказом, адже не містить печатки кредитора-правопопередника і кредитора-правонаступника, дати складання та інформації про розмір грошового зобов'язання відповідача, що невиконаний.

При ухваленні рішення судом залишено без уваги, що після укладення договору відступлення права вимоги Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі ПАТ "Промінвестбанк") зверталося до суду з аналогічним позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості в сумі 183 985, 87 гривень, в задоволенні якого 30 квітня 2013 року було відмовлено рішенням Костопільського районного суду Рівненської області з огляду на те, що позивачем не було надано належних доказів наявності та розміру заборгованості.

Крім того, судом не взято до уваги ухвалу Костопільського районного суду від 15.08.2012 року, якою відмовлено ПАТ "Промінвестбанк" у відкритті провадження у справі за його позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 317/07 від 05.07.2007 року та ухвалу Костопільського районного суду від 01.12.2011 року, якою провадження у справі за позовом ПАТ "Промінвестбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 317/07 від 05.07.2007 року закрито з підстав, передбачених п. 2. ст. 205 ЦПК України.

На її думку, вимоги ПАТ "Промінвестбанк", а також його правонаступника ТОВ "Кредитні ініціативи" про повторне стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 317/07 від 05.07.2007 року є необґрунтованими та безпідставними.

Вважала, що доводи позову про наявність заборгованості відповідача за кредитним договором нічим не підтверджені, адже сам по собі розрахунок заборгованості не є належним, достовірним та достатнім доказом існування заборгованості.

Окрім того, з розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, неможливо встановити, за який період було обчислено суму пені та чи відповідає цей період позовній давності.

Тому просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанцій при новому розгляді справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки наказ Костопільського районного суду Рівненської області від 27.11.2009 року, яким стягнуто всю заборгованість по тілу кредиту та інші передбачені договором платежі, не виконаний, тому підлягають стягненню з позичальника на користь позивача, до якого перейшло від ПАТ "Промінвестбанк" право вимоги за кредитним договором, відсотки за користування грошима, що передбачено умовами кредитного договору.

Щодо стягнення заборгованості за кредитом, то в позові у цій частині відмовлено через те, що судовим наказом вже стягнуто дану заборгованість.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 5 липня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого є ПАТ "Промінвестбанк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №317/07, відповідно до умов якого остання отримала у банку кредит у розмірі 200 000 гривень зі сплатою 19% річних за користування кредитними коштами строком до 3 липня 2009 року (т.1, а.с. 7-13).

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит в розмірі 200 000 гривень.

Наказом Костопільського районного суду Рівненської області від 27.11.2009 року зі ОСОБА_1 на користь кредитодавця стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 161 503,60 гривень, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 138 800 гривень, загальної суми заборгованості за відсотками в сумі 107 969,93 гривень за період з 07.05.2007 року по 29.11.2009 року (т. 1; а.с. 188).

Судовий наказ відповідачем виконаний не був. З огляду на заяву стягувача 5 лютого 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Костопільського районного управління юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (т. 1; а.с. 189).

Положення ч. 1 ст. 95 ЦПК України вказують, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники, не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Таким чином, питання про стягнення 138 800 гривень заборгованості за кредитом (основний борг) вже вирішене судовим наказом від 27.11.2009 року. а тому спір про стягнення цієї суми повторно вирішуватися в позовному провадженні не може з огляду на наведене. Отже, в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом (основний борг) суд першої інстанції відмовив, ґрунтуючись на законних підставах.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Норми ч. 1 ст. 631 ЦК України дають визначення строку договору, який є часом, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-1412цс16.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів, суд першої інстанції дійшов висновку про їх стягнення у розмірі, передбаченому договором, однак не звернув увагу на те, що нарахування такого розміру процентів поза межами договору (договір діяв до 3 липня 2009 року) законом не передбачено. Дані положення закону залишилися поза увагою суду, який не визначив розміру заборгованості з урахуванням процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 і ч. 1 ст. 303 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Очевидним є те, що спірні проценти за користування кредитом нараховані позивачем згідно з умовами кредитного договору, який припинив свою дію 3 липня 2009 року.

Оскільки підстав для виходу за межі позовних вимог та доводів апеляційної скарги колегією суддів не встановлено, тому позов банку про стягнення процентів за користування кредитом слід залишити без задоволення.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Спонуканням для ухвалення нового рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є незастосування судом норм матеріального права, які підлягали застосуванню судом при вирішенні справи.

На підставі ст.ст. 525, 526, 536, 631, 1046, 1048 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-1412цс16, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду від 9 березня 2016 року скасувати в частині стягнення 18 638, 05 гривень процентів за користування кредитом.

Товариству з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" відмовити в позові до ОСОБА_1 про стягнення 18 638, 05 гривень процентів за користування кредитом.

В решті (в частині відмови в позові про стягнення 138 800 гривень заборгованості за кредитом і 89 331, 88 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом) рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: