У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Першого заступника керівника Кам'янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації до Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області, ОСОБА_3, третя особа - відділ Держгеокадастру у Новоушицькому районі Хмельницької області, про визнання розпоряджень незаконними та їх скасування, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, за касаційною скаргою заступника прокурора Хмельницької області на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Перший заступник керівника Кам'янець-Подільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що розпорядженням Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області від 08 жовтня 2007 року № 697/07-р надано дозвіл шістьом громадянам, у тому числі ОСОБА_3, на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель державної власності, розташованих в адміністративних межах Вільховецької сільської ради Новоушицького району Хмельницької області.

27 грудня 2007 року райдержадміністрація видала розпорядження № 941/07-р, яким затвердила проект землеустрою та передала земельну ділянку площею 0,10 га, призначену для ведення індивідуального садівництва, у власність ОСОБА_3 На підставі вказаного розпорядження 28 грудня 2007 року ОСОБА_3 одержав державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку. Всупереч вимог закону райдержадміністрація передала земельну ділянку у власність ОСОБА_3 без урахування категорії земель, до яких вона відноситься, та без позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації. Спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної смуги Дністровського водосховища та відноситься до земель водного фонду, передача яких у власність громадян, у тому числі для ведення садівництва, не передбачена законом. До того ж, розпорядником таких земель є облдержадміністрація, а земельна ділянка була незаконно передана ОСОБА_3 без зміни її цільового призначення.

Просив суд: визнати розпорядження райдержадміністрації від 08 жовтня 2007 року № 697/07-р у частині надання дозволу ОСОБА_3 на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки незаконним і скасувати це розпорядження; визнати розпорядження райдержадміністрації від 27 грудня 2007 року № 941/07-р у частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки для індивідуального садівництва у власність ОСОБА_3 незаконним і скасувати це розпорядження; визнати державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га (кадастровий номер НОМЕР_2), виданий 28 грудня 2007 року на ім'я ОСОБА_3, недійсним.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Хмельницької області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та частиною 2 статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укласти мирову угоду.

З наведених норм слідує, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, на позови прокурора, які пред'являються від імені держави, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15 і від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс16.

Прокурор визначив облдержадміністрацію як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з розділом 4.2 Регламентів Хмельницької обласної державної адміністрації, затверджених розпорядженнями голови Хмельницької обласної державної адміністрації від 19 липня 2007 року № 235/2007-р і від 23 листопада 2007 року № 383/2007-р облдержадміністрація здійснювала контроль за діяльністю місцевих органів виконавчої влади шляхом аналізу виданих ними актів.

У зв'язку з цим, райдержадміністрації надсилали до облдержадміністрації копії усіх виданих її головами розпоряджень у письмовому та електронному вигляді за кожну половину місяця (видані з 1 по 15 число і з 16 по останнє число місяця) у тижневий строк.

У подальшому юридичним відділом апарату облдержадміністрації за результатами правової експертизи розпоряджень голів райдержадміністрацій складалися щомісячні аналітичні довідки щодо дотримання вимог чинного законодавства, які після розгляду головою облдержадміністрації надсилалися райдержадміністраціям для усунення виявлених порушень, а також відділу контролю та організаційному відділу апарату облдержадміністрації для здійснення контролю за своєчасністю вжиття заходів щодо усунення виявлених недоліків.

Не оспорюючи надсилання райдержадміністрацією до облдержадміністрації копій оскаржуваних прокурором розпоряджень, сторони не змогли підтвердити дану обставину письмовими доказами через знищення відповідних документів у зв'язку з закінченням строку їх зберігання.

Таким чином, облдержадміністрація мала довідатися про прийняття райдержадміністрацією оскаржуваних розпоряджень і порушення цими розпорядженнями прав та інтересів держави ще у 2007 році.

З позовом про захист порушеного права власності держави Першого заступника керівника Кам'янець-Подільської місцевої прокуратури звернувся 25 травня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Із клопотанням про поновлення цього строку ні прокурор, ні облдержадміністрація до суду не зверталися, відповідач у суді першої інстанції просив застосувати строк позовної давності.

Суди обґрунтовано відмовили у позові. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області відхилити.

Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Дем'яносов М.В. Маляренко А.В.