АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/2476/17 Головуючий у 1 - й інстанції: Таран Н.Г.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко Олег Валерійович про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко Олег Валерійович про визнання договору дарування недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року скасувати та увалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на те, що ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду з даним позовом, оскільки про порушення свого права, а саме підписання договору дарування замість договору довічного утримання, позивач дізналася в листопаді 2016 року, а тому строк позовної давності нею не пропущено. Суд не надав належної оцінки доводам ОСОБА_3 про те, що при підписанні оскаржуваного договору вона помилялася відносно обставин, які мають істотне значення, оскільки вважала, що вказаний договір укладається з метою отримання матеріальної підтримки та догляду від ОСОБА_6, в обмін на її квартиру. Зазначив, що таке уявлення позивача про природу існуючих між нею і відповідачем правовідносин підтверджує, що вона помилилася щодо характеру вчиненого правочину і така помилка суттєво вплинула на її волевиявлення на укладення договору.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та ъъ представник ОСОБА_8 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_10 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу ІваненкоОлег Валерійович в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає і зареєстрована в АДРЕСА_3.

Згідно довідки до Акту огляду медико - соціально експертної комісії серія АВ № 0648362 від 10 січня 2017 року, ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи довічно внаслідок загального захворювання.

16 грудня 2011 року між сторонами було укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем та зареєстровано в реєстрі за № 6352.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договорударування недійсним, ОСОБА_3 посилалася на те, що даний договір було укладено нею внаслідок помилки щодо його дійсної природи та через неправильне сприйняття фактичних обставини вчиненого правочину, так як вона вважала, що в обмін на її квартиру відповідач надаватиме їй матеріальну допомогу та забезпечуватиме доглядом і підтримкою, яких вона потребує, оскільки є особою похилого віку, має слабкий стан здоров'я і є інвалідом ІІ групи.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що в момент укладення оспорюваного договору позивач невірно усвідомлювала його природу, суть, зміст і правові наслідки, тобто, помилялася щодо істотних обставин вчинюваного правочину. Також позивачем пропущено встановлений законодавством трирічний строк позовної давності для пред'явлення вимог про визнання договору недійсним, так як договір дарування було укладено в 2011 році, а з даним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду лише в лютому 2017 року.

Проте, в повній мірі колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки він не відповідає вимогам закону та дослідженим судом доказам, з наступних підстав.

Так, відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 229 ЦК України встановлює, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Виходячи з сукупного аналізу положень статей 203, 638, 717 ЦК України, варто зробити висновок, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди та усвідомлюють всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

В правовій позиції у справі № 6-1269цс16 від 26 жовтня 2016 року, яка в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами при застосуванні таких норм права, Верховний Суд України роз'яснив, що при зверненні з вимогами про визнання недійсним договору дарування у зв'язку з помилкою щодо його природи, на підтвердження таких доводів позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей203і717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору не з'ясовував наявність чи відсутність обставин, які могли вплинути на правильність сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину та на її волевиявлення щодо його вчинення, та помилково вважав, що роз'яснення приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем при підписанні оскаржуваного договору його змісту, суті і правових наслідків в достатній мірі підтверджує усвідомлення позивачем природи цього правочину, що призвело до неправильного застосування положень ст. 229 ЦК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 є особою похилого віку. На дату укладення оспорюваного договору - 16 грудня 2011 року, їй було 72 роки.

Наявними в матеріалах справи медичними документами підтверджується, що стан здоров'я позивача є слабким, вона потребує лікування. Сторонами не заперечується, що в 2016 році ОСОБА_3 перебувала на тривалому стаціонарному лікуванні в зв'язку з інфарктом. Наразі потребує постійного нагляду кардіолога.

Незважаючи на те, що ІІ група інвалідності встановлена ОСОБА_3 в 2017 році, враховуючи вік позивача та віднесення її хвороби до групи кардіологічних (серцево - судинних) захворювань, варто вважати, що остання мала слабкий стан здоров'я та потребувала лікування і в більш ранній період, що передував такому значному погіршенню її фізичного стану.

Квартира за адресою АДРЕСА_2 є постійним місцем проживання позивача протягом тривалого часу, в ній вона зареєстрована. Відомостей щодо наявності у ОСОБА_3 іншого житла матеріали справи не містять.

Одночасно, як встановлено в ході розгляду справи та не заперечується відповідачем, після укладення договору дарування квартири від 16 грудня 2011 року ОСОБА_3 продовжила проживати в квартирі за адресою АДРЕСА_2 та мешкає там до даного часу. Тобто, фактичної передачі нерухомого майна за договором дарування не відбулося.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3, будучи людиною похилого віку, яка має слабкий стан здоров'я та потребує внаслідок цього матеріальної підтримки, стороннього догляду і допомоги, подарувала ОСОБА_6 квартиру, яка є її єдиним житлом та в якій вона продовжила проживати після укладення договору, з розрахунку на те, що відповідач буде надавати їй таку допомогу та підтримку, тобто, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і обдарованим, що є підставою вважати такий договір укладеним внаслідок помилки щодо істотних обставин.

За правилом ст. 212 ЦК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи в сукупності всі обставини, які передували та зумовлювали укладення оспорюваного договору дарування квартири від 16 грудня 2011 року, колегія суддів вважає підтвердженим той факт, що підписання ОСОБА_3 даного договору відбулося в зв'язку з помилкою щодо обставин правочину, які мають істотне значення та суттєво впливають на повноту усвідомлення позивачем суті і правових наслідків укладення договору, а тому, в силу положень ст. 229 ЦК України, позовні вимоги про визнання договору дарування квартири від 16 грудня 2011 року недійним пред'явлені за наявності для цього правових підстав та ґрунтуються на положеннях закону.

Проте, стаття 267 ЦК України встановлює, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_6 було подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог про визнання недійним договору дарування квартири від 16 грудня 2011 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскаржуваний договір дарування квартири від 16 грудня 2011 року, який було укладено позивачем внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, був підписаний 16 грудня 2011 року.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 зазначає про те, що відповідач ОСОБА_6 протягом останніх п'яти років, тобто, відразу після укладення оспорюваного договору, не забезпечує позивача очікуваною підтримкою, не цікавиться її матеріальним становищем та станом здоров'я, фінансово не допомагає.

Тобто, відповідач з моменту укладення договору дарування квартири від 16 грудня 2011 року не виконував обов'язки, які позивач вважала покладеними на нього внаслідок підписання такого договору, а тому, остання, маючи в себе примірник спірного договору, не була позбавлена можливості його дослідити та встановити, що помилялася щодо природи вчиненого правочину.

За таких обставин, доводи позивача про те, що про порушення свого права вона дізналася лише в листопаді 2016 року, колегія судів вважає безпідставними.

Таким чином, враховуючи, що оспорюваний договір було укладено в грудні 2011 році та наступні п'ять років ОСОБА_6 не допомагав позивачу, не забезпечував її матеріальною підтримкою, доглядом та турботою, саме з часу його укладення ОСОБА_3 довідалася або мала фактичну можливість довідатися про порушення свого права, та саме від часу його укладення розпочався перебіг визначеного законом трирічного строку позовної давності.

Так як позов ОСОБА_3 пред'явлено до суду в 2017 році, при цьому сама позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач неналежно виконував дії, які вона вважала покладеними на нього в зв'язку з укладенням договору, протягом п'яти років, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 пропустила визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності на пред'явлення вимог про визнання договору недійним, що, в силу положень ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові, оскільки ОСОБА_6 було подано заяву про застосування позовної давності.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 є частково обґрунтованими, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому, підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко Олег Валерійович про визнання договору дарування недійсним у зв'язку зі спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 203, 229, 251, 256, 257, 260,261, 267, 638, 717 ЦК України, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко ОлегВалерійович про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: