АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/2444/17 Головуючий суддя І інстанції Колодяжна І. М.
Провадження № 22-ц/790/5293/17 Суддя доповідач Овсяннікова А.І.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

при секретарі Чабан А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання договорів дарування недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 02 березня 2017 року під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до неї про виділ майна в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою їй стало відомо про існування договорів дарування житлового будинку від 09 листопада 2016 року та від 17 лютого 2017 року. Відповідно до даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 13 березня 2017 року 1/2 частина житлових будинків: літ. «А-1» та літ. «Е-1» з надвірними будівлями належать їй та по 1/4 частини належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі Договору дарування № 350 від 17 лютого 2017 року від ОСОБА_6

Відповідно до Договору дарування № 350 від 17 лютого 2017 року 1/2 частина житлових будинків, що належала ОСОБА_5, складалась з: 1/8 частка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-235 від 10 лютого 1989 року; 1/8 частка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину№2-327 від 10 лютого 1989 року; 1/4 частка належала на підставі Договору дарування від 09 листопада 2016 року.

За свідоцтвами про право на спадщину від 10 лютого 1989 року ОСОБА_5 від батьків отримав у спадок по 1/8 частини жилого будинку від кожного з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Переїзна, 10, а саме: жилий будинок: літ. «А-1», що розташований на земельній ділянці площею 1194 м2 та надвірні споруди: 2 сараї (літ. Б, В), вбиральня (літ. Г), 2 льохи (літ. Д, Ж), огорожі 1-3.

Будинок літ. «Е-1», який передавався в дар ОСОБА_3 та ОСОБА_2, на підставі свідоцтв на спадщину ОСОБА_5 у спадок не отримував та у нього не було жодних правових підстав для здійснення дарування цього будинку.

Відповідно до Договору дарування від 09 листопада 2016 року ОСОБА_9, яка діяла від імені ОСОБА_4 (до реєстрації шлюбу ОСОБА_10) на підставі довіреності подарувала ОСОБА_5, від імені якого діяв ОСОБА_6 1/4 частку житлових будинків: літ. «А-1» та літ. «Е-1» з надвірними будівлями. В договорі зазначено, що 1/4 частка житлових будинків: літ. «А-1» та літ. «Е-1» з надвірними будівлями належать ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого ІІІ Харківською нотаріальною конторою 07 квітня 1949 року.

На підставі цього свідоцтва ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є спадкоємцями в рівних частинах кожний на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_12 Спадщина складається з права на половину частини забудови, що знаходиться в м. Харкові по вул. Переїзній, № 10.

Житловий будинок літ. «Е-1» самовільно збудований у 1992 році та зареєстрований лише 26 вересня 2016 року і у спадок, ані ОСОБА_10, ані ОСОБА_5 не передавався, у звязку з чим частини будинку літ. «Е-1» не могли бути ними подаровані як спадкове майно на підставі свідоцтв про право на спадщину від 1949 року та 1989 року.

Також, в договорі Дарування від 09 листопада 2016 року відсутня інформація щодо реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 на 1/4 частину житлових будинків літ. «А-1» та літ. «Е-1» з надвірними будівлями, яке було подаровано ОСОБА_5

Просить визнати недійсними договори дарування №7198 від 09 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 та №350 від 17 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_3, який також діє від імені відповідача ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2, яка діє також в інтересах відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Сторонами при укладанні договорів дарування дотримано всі обовязкові умови які притаманні для цих договорів, а тому доводи позивача про невідповідність змісту договорів дарування вимогам законодавства, а так само відображення інформації щодо реєстрації прав власності у Державному реєстрі за ОСОБА_4 не відповідають вимогам законодавства. Враховуючи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_10 були співвласниками з визначеними частинами, в домоволодінні № 10 по вул. Переїзна в м. Харкові, їх право власності було зареєстровано в державному реєстрі, житлові будинки літ. «А-1» та літ. «Е-1» були зареєстровані як майно, тому ОСОБА_5 та ОСОБА_10 мали право відчужувати належні їм частини домоволодіння. Єдиним документом, який підтверджує зареєстроване право власності у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житловий будинок літ. «Е-1» є Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який має однакову юридичну силу з Витягом ,який сформовано та зберігається в електронному вигляді в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому надання додаткових документів на підтвердження права власності нотаріусу не є обовязковим. Оскільки житлові будинки літ. «А-1» та літ. «Е-1» були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, подання нотаріусу документів, які б підтверджували державну реєстрацію прав на це майно, не є обовязковим, а тому посилання позивачки про відсутність інформації щодо реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є необґрунтованими. Крім того, позивачем не зазначено про порушення її прав укладеними спірними договорами.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій проти позову заперечував.

Третя особа-приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_7 в судове засідання не з,явилася. У письмових поясненнях зазначила, що при посвідчені договору дарування 09 листопада 2016 року розділ на обєкт було відкрито, право власності зареєстровано, тому інформація про обєкт отримувалась з Державного реєстру речових прав.

Третя особа-приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_8 в судове засідання не зявилася. У письмових поясненнях зазначила, що право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину житлових будинків з надвірними будівлями підтверджувалось документально та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому останній мав право розпоряджатися, в тому числі передавати в дар та укладати договір дарування.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає, що в інформаційній довідці не зазначений такий власник як ОСОБА_10, а є лише посилання на ОСОБА_10 (код ІдН відсутній).

Судом взято до уваги документи, за яких ідентифікувати ОСОБА_10 Андрієвну та ОСОБА_4 як одну і ту же особу не можливо.

Згідно інформаційної довідки за ОСОБА_13, РНОКПП НОМЕР_1, не зареєстровано жодних речових прав, в тому числі право власності на 1/4 частину домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. Переїзна, 10.

За наявності таких документів, нотаріус був позбавлений права реєстрації договору дарування від імені ОСОБА_4 оскільки мав на руках витяги, що свідчили про відсутність зареєстрованого права власності за останньою.

Договір дарування зачіпає її інтереси, оскільки вона має конфліктні відносини з подружжям ОСОБА_2.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку №10 з відповідною частиною надвірних будівель по вулиці Переїзна у місті Харкові .

Станом на 03 жовтня 2016 року інша 1/2 частина будинку належали ОСОБА_5 та ОСОБА_10 по 1/4 частини кожному.

09 листопада 2016 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 1/4 частину житлових будинків : літ. «А-1» та літ. «Е-1» з надвірними будівлями за цією адресою.

17 лютого 2017 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншого боку укладено договір дарування, відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у власність кожний по 1/4 частини житлових будинків: літ. «А-1» та літ. «Е-1» за адресою: м. Харків, вул. Переїзна, 10.

Відповідно до 328, 319, 361, 717 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закон.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Посилання позивача, щодо ОСОБА_4 не мала права відчужувати1/4 частину житлових будинків, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію права власності на будинки за нею безпідставне і судовою колегією не приймається.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Право власності ОСОБА_10 на 1/4 частини спірних будинків підтверджено свідоцтвом про право на спадщину, виданим ІІІ ХДНК 07 квітня 1949 року, зареєстрованого у Інвентар бюро 08 квітня 1949 року, записано в реєстрову кадастрову книгу під №682ч.7. Отже, майнові права ОСОБА_10 зареєстровано відповідно до вимог чинного на час реєстрації права власності законодавства, а тому її частина будинку може бути відчужена іншим особам.

Відповідно до Глави 3,4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22 лютого 2012 року при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом.

Перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника.

Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону, а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень.

Дійсність нотаріально посвідченої довіреності перевіряється нотаріусом за Єдиним реєстром довіреностей, за винятком довіреностей, які посвідчено або видано за кордоном компетентними органами іноземних держав, за умови їх легалізації уповноваженими органами. Без легалізації такі довіреності приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. За результатами перевірки дійсності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса.

Отже, нотаріусом при вчинені нотаріальної було встановлено, що ОСОБА_13 та ОСОБА_4 одна й та ж особа, що підтверджується свідоцтвом про шлюб(а.с. 143 том 1).

Нотаріусом перевірялась належність майна відчужувачу та повноваження представників.

Порушень у діях нотаріуса встановлено не було, рішень про визнання дій нотаріуса неправомірними немає.

Відповідно до Розділу 1 глави 7, Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого 22 лютого 2012 року документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов'язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

Правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються.

Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо.

У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав надаються в електронній та (за бажанням заявника) в паперовій формі.

Витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав за бажанням заявника надається у паперовій формі. Такий витяг у паперовій формі надається з проставленням підпису та печатки державного реєстратора.

Рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав, отримані в електронній чи паперовій формі за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав, мають однакову юридичну силу та використовуються відповідно до законодавства.

Оскільки право власності співвласників житлових будинків повністю підтверджувалось документально та публічною інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому вони мали право розпоряджатися цим майном , в тому числі передавати в дар.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215,216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15,16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Дана правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року за № 6-605 цс16 та 24 травня 2017 року за № 6-951цс16.

Позивачкою не наведено в чому полягає порушення її прав внаслідок укладання цих договорів дарування та які її права підлягають відновленню та реалізації у випадку визнання цих правочинів недійсними.

В суді апеляційної інстанції представником позивачки не заперечувалось, що будинок літ. «Е» був побудований ще до купівлі ними частки у спірному майні та у його побудові вони ніякої участі не приймали.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1, що вона є заінтересованою особою, оскільки у неї неприязні стосунки з відповідачами, не свідчить про наявність правових підстав для звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: