Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2252/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Мурашко С. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.12.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Мурашка С.І.

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.

за участі секретаря - Яковлєвої Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 20 жовтня 2017 року і

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та з урахуванням змін до позовних вимог (а.с.76) просив:

- визнати недійсним пункт 1.3.2 кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21 липня 2006 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2, з моменту його укладення, а також частину 2 пункту 1.1 пункт 4.3. Кредитного договору з моменту його укладення в редакції, встановленій додатковою угодою №1 від 25 лютого 201 року до Кредитного договору.

Позивач зазначав, що 21 липня 2006 між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 401/21/07/2006/840-3504/КФ.

Умовами Кредитного договору передбачено розмір санкцій за неналежне виконання зобов'язань, включаючи пеню та штраф (п. 4.1, п.4.3. договору), що перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Вважає, що пункт 4.3 кредитного договору щодо встановлення сторонами договору штрафу у розмірі 10% від суми несплаченого щомісячного платежу (несплаченої частини щомісячного платежу) за кожен випадок, в поєднанні з п. 4.1 цього договору про сплату позичальником пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у період прострочення, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, наслідком чого є дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційної великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором.

Пунктом 1.3. договору встановлена плата за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п. 1.1. цього Договору.

Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався Кредитом.

На підставі укладеної між сторонами додаткової угоди № 2 від 21 лютого 2011 року кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21 липня 2006 року з дати підписання додаткової угоди встановлено щомісячну суму мінімально необхідного платежу відповідно графіку.

Починаючи з 20 березня 2014 року мінімально необхідний платіж згідно графіку становить 304,83 долари США.

Відповідно до зазначеного вище графіку до складу мінімально необхідного платежу 304,83 долари США входить і сума комісії.

Також у Графіку до мінімально необхідного платежу включено і реструктуризаційні % сумі 83,16 долари США та реструктуризаційну комісію у сумі 62,98 долари США для сплати щомісячно, у період з 18 березня 2011 року по 20 лютого 2014 року, протягом якого платіж по кредиту, становив 450,97 доларів США.

Відповідно до укладеної між сторонами додаткової угоди № 2 від 21 лютого 2011 року до кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21 липня 2006 року з дати підписання цієї додаткової угоди договір викладено у новій редакції.

Умовами ч. 2 п. 1.1. додаткової угоди № 1 до Кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує комісію у вигляді плати за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% річних від суми кредиту/суми зобов'язань позичальника (під сумою зобов'язань позичальника сторони розуміють різницю суми кредитних коштів, що надані кредитором позичальнику за цим договором, та суми кредитних коштів, що повернені позичальником кредитору).

В ч. 3 п 1.1. даної угоди визначено, що щомісячна сума мінімального необхідного платежу визначається графіком (додатку до цього договору).

При визначенні в кредитному договорі обов'язку позичальника сплачувати щомісячну плату за управління кредитом із розрахунку 0,35% від розміру, фактичного залишку заборгованості за кредитом, а після укладення додаткової угоди № 1 від 25 лютого 2011 року до кредитного договору - комісію у вигляді плати за управління кредиток щомісячно із розрахунку 0,35 % річних від суми кредиту, не було зазначено, за які сааме послуги цю комісію встановлено, а тому він був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Нарахування комісії здійснюється за послуги, що супроводжують кредит, як компенсація сукупних послуг банку за рахунок споживача кредитних послуг, що є незаконним.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 20 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, підтримав апеляційну скаргу з посиланням на викладені в ній обставини, представник ПАТ «КБ «Надр» в судове засідання не з'явився, надав письмове заперечення на апеляційну скаргу.

Враховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності осіб які не з'явилися.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 липня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 401/21/07/2006/840-3504/КФ.

Відповідно до умов п. 1.1 даного договору банк надав позивачу кредит у сумі 24 000,00 доларів США для придбання останнім у власність нерухомого майна - житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Пунктом 1.4 зазначеного договору кредит надається строком на 240 місяців, із сплатою відсотків за користування кредитом, що розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10% річних (із розрахунку 360 днів у році), згідно умов п. 1.3.1 цього договору. Також умовами п. 1.3.2 Кредитного договору передбачена плата за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п. 1.1 цього договору.

21 лютого 2011 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21 липня 2006 року.

З дати підписання цієї додаткової угоди встановлено щомісячну суму мінімально необхідного платежу відповідно до графіку. Починаючи з 20 березня 2014 року мінімально необхідний платіж згідно графіку має становити 304,83 долари США.

25 лютого 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до вищезазначеного кредитного договору, якою договір викладено в новій редакції, в т.ч. встановлено кінцевий термін повернення кредиту 20 липня 2026 року.

Відповідно до умов п. 2.4. нової редакції кредитного договору порядок погашення суми основної заборгованості відбувається шляхом внесення необхідного платежу щомісячно до 20 числа поточного місяця, якщо 20 число є небанківським днем, то платіж необхідно внести в останній банківський день, який передує цій даті, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 20 липня 2016 року, на умовах визначених цим договором.

На момент укладення кредитного договору та оспорюваної додаткової угоди № 1 від 25 лютого 2011 року до кредитного договору, банком були дотримані вимоги закону щодо дійсності правочину, а саме: сторони за договорами мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; договори укладені у формі, встановленій законом і були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

З тексту кредитного договору вбачається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Так, метою отримання кредиту є проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 1045 від 20 липня 2006 року (п.1.2. договору), сума кредиту - 24 000,00 долари США (п.1.1 договору), строк кредиту - до 20 липня 2026 року (п.3.3.4. договору).

Умови і порядок видачі та погашення кредиту передбачені пп. 3.1.-3.6. договору.

Зокрема, згідно п.п.3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору, позичальник повертає кредит та сплачує банку платежі, передбачені п.п.1.3.1, 1.3.2 цього договору, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу у валюті кредиту, що складає 304,51 долари США у валюті кредиту щомісячно до 20 числа поточного місяця і має право достроково повністю або частково погасити кредит та нараховані відсотки, попередивши письмово банк про свої наміри не пізніше як за п'ять робочих днів до сплати погашення (п.4.4.1).

Пунктом 1.3.1 кредитного договору передбачено сплату позичальником відсотків за користування кредитом за відсотковою ставкою 10,00% річних та плати за управління кредитом із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку по кредиту щомісячно протягом всього строку кредитування. Види забезпечення зобов'язань позичальника зазначені у п.п.2.1.-2.2. кредитного договору, відповідальність сторін у п.п. 5.1.-5.4, порядок зміни умов договору - у п.8.3.

25 лютого 2011 року між сторонами укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до вищезазначеного кредитного договору про реструктуризацію залишку заборгованості за кредитним договором, викладення кредитного договору в новій редакції та встановлення нового графіку погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 3.3.1 кредитного договору та п. 2.4. додаткової угоди № 1 від 25 лютого 2011 року до кредитного договору передбачений обов'язок позичальника здійснювати щомісячні необхідні платежі з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій та інших платежів у валюті кредиту.

Відповідно до умов п. 4.1 додаткової угоди у разі невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів відповідно до умов договору, позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки, а у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язання, визначеного абз. 1 п. 2.4 (здійснення платежів щомісячно до 20 числа), на строк більше 30 календарних днів, позичальник з 30-го дня прострочення зобов'язаний сплатити штраф кредитору у розмірі 10% від суми несплаченого щомісячного платежу за кожен випадок.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 20 січня 2017 року заборгованість позивача за кредитним договором № 401/21/07/2006/840-3504/КФ від 21 липня 2006 року складає 19 124,87 доларів, з яких: 15 472,32 долари США - основного боргу; 1 204,85 долари США - відсотки за користування; 1 619,33 доларів США - комісія (плата за управління кредитом); 828,37 дол. США - пеня за неповернення кредиту.

З 17 березня 2015 року ОСОБА_2 почав здійснювати платежі без дотримання вимог графіку, визначеного додатковою угодою № 2 від 25 лютого 2011 року, що призвело до появи простроченої заборгованості.

Відповідно до розрахунку боргу в порядку передбаченому п. 4.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 25 лютого 2011 року) та вимог ст. 258 ЦК України, пеня за прострочення зобов'язань за кредитним договором обрахована за період 20 січня 2016 року по 19 січня 2017 року в сумі 828,37 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 20 січня 2017 року складає 22 732,26 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний розрахунок боргу підтверджує, що з моменту укладення кредитного договору по 20 січня 2017 року банком не нараховувалася та не стягувалася з позичальника заборгованість по штрафам згідно п. 4.2., 4.3. кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 25 лютого 2011 року), а тому посилання позивача на порушення банком вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо примушення під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; встановлення вимог щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору є безпідставними.

Крім того, кредитний договір (в тому числі п. 1.3.2, п.4.3, ч.2 п. 1.1) відповідає вимогам закону щодо його дійсності, його укладено відповідно до вимог законодавства, діючого на момент підписання, передбачена оспорюваними пунктами договору відповідальність - це відповідальність відповідача за різні випадки порушення умов кредитного договору, проте позивачем не доведено фактів порушення банком вимог законодавства під час підписання як кредитного договору і додаткової угоди № 1 від 25 лютого 2011 року, так і під час його виконання.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 21 липня 2006 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

У частині 2 пункту 1.1 Додаткової угоди №1 укладеної 25 лютого 2011 року до Кредитного договору №401/21/07/2006/840-3504/КФ укладеного 21.07.2006 року визначено, що позичальник сплачує комісію у вигляді плати за управління кредитом щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% річних від суми кредиту /зобов'язань позичальника.

Таким чином банк встановив щомісячний платіж, який споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, що є порушенням п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а тому пункт договору підлягає визнанню недійсним.

Пунктом 4.3 Додаткової угоди №1 визначено, що у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язання, визначеного абз.1 п.2.4 цього Договору на строк більше 30 календарних днів Позичальник починаючи з 30 - го дня прострочення, зобов'язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 10 процентів від суми несплаченого щомісячного платежу (несплаченої частини щомісячного платежу) за кожен випадок.

Аналізуючи в сукупності умови кредитного договору колегія суддів приходить до висновку, що визначені п.4.3 Додаткової угоди №1 умови, вставлений розмір штрафу 10% від суми несплаченого щомісячного платежу, у поєднанні з п.4.1 цієї угоди про сплату позичальником пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, є завеликим, тому несправедливим та суперечить принципу розумності та добросовісності.

З огляду на викладене п.4.3 Додаткової угоди №1 підлягає визнанню недійсним.

Оскільки Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, набрали чинності після укладення між сторонами Кредитного договору №401/21/07/2006/840-3504/КФ, а саме: 21.07.2006 року та враховуючи, що 25 лютого 2011 року кредитний договір викладено в новій редакції, позовні вимоги про визнання недійсним п.1.3.2 зазначеного договору задоволенню не підлягають.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування та порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідно до ч.1 п.п.3,4 ст.309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткову задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 1157 грн. 53 коп. судових витрат.

Керуючись ст.209, п.2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 20 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсними частину 2 пункту 1.1, пункт 4.3 додаткової угоди №1 укладеної 25 лютого 2011 року до Кредитного договору №401/21/07/2006/840-3504/КФ укладеного 21.07.2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 1157 грн. 53 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді О.В.Гайсюк

А.М.Головавнь