Номер провадження: 22-ц/785/4802/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі судового засідання Поліхрановій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» в особі філії «Южне Головне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» про визнання договору недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, -

ВСТАНОВИЛА:

30.11.2016 року ОСОБА_2 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання договору недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення (т. 1, а.с. 1-28), вимоги по якому у подальшому 23.12.2016 року були уточненні та остаточно просила, посилаючись на ст.ст. 215, 229, 230 ЦК України, визнати недійсним кредитний договір № 0926 (SAMDNWFC4) від 29.02.2016 року, укладений шляхом обману в магазині «Ельдорадо» (ТОВ «Дієса»), розташованому в м. Одесі по вул. Новощепний ряд, 2, від імені позивача без її на то згоди, усупереч її волі, не уповноваженими на його вчинення особами, використовуючи сервіс ПАТ КБ «Приватбанк» «Оплата частинами» за її платіжною карткою № 394686, викраденою 28.02.2016 року під час вчинення стосовно неї розбійного нападу, за фактом якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001727 за ч. 1 ст. 15 і п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України; відновити становище, яке існувало до порушення, визнавши ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що не мала та не має будь-яких зобовязань, заборгованості тощо перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № 0926 (SAMDNWFC4) від 29.02.2016 року, укладений шляхом обману в магазині «Ельдорадо» (ТОВ «Дієса»), розташованому в м. Одесі по вул. Новощепний ряд, 2, від імені позивача без її на то згоди, усупереч її волі, не уповноваженими на його вчинення особами, використовуючи сервіс ПАТ КБ «Приватбанк» «Оплата частинами» за її платіжною карткою № 394686, викраденою 28.02.2016 року під час вчинення стосовно неї розбійного нападу, за фактом якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001727 за ч. 1 ст. 15 і п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, у тому числі щодо відсотків по ньому, пені, штрафних санкцій та всіх інших будь-яких нарахувань, проведених ПАТ КБ «Приват Банк» за цим договором, та стягнути з відповідача судові витрати (т. 1, а.с. 113-115).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 84-87).

Не погоджуючись з вказаним рішенням районного суду, 14.04.2017 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне зясування судом обставин у справі, на порушення норм матеріального та процесуального права. А саме, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції посилався на неіснуючі розяснення Постанови Пленуму № 9, безпідставно відмовив позивачу у прийняті доказів документів, які є матеріалами кримінального провадження, не дослідив речовий доказ DVD диск з відеоматеріалам, яким позивач обґрунтовує свої вимоги. Також, апелянт вважає, що суд умисно, з метою винесення рішення на користь відповідача, не наводив пояснення свідків, які підтверджували, що позивач не могла укладати спірний договір. Крім того, апелянт посилається на те, що вона не заявляла клопотання про призначення експертизи оскільки: - візуально вбачається невідповідність підпису, що мається на чеку POS терміналу, який є оспорюваним договором, підпису позивача; - наявні показання свідка ОСОБА_3, про те, що у момент вчинення оспорюванного правочину позивач перебувала за місцем свого проживання; - визнано відповідачем, що договір укладено не позивачем, а іншою особою зловмисником; - визнано відповідачем наявність шахрайських дій з платіжною карткою позивача тощо (т. 2, а.с. 90-154).

В судовому засіданні позивачка та її представник апеляційну скаргу підтримали.

Представник відповідача до суду апеляційної інстанції не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, які зявились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для задоволення позовних вимог не встановлено, оскільки позивачка не навела підстави недійсності кредитного договору від 29 лютого 2016 року, відповідно до вимог ст.203 ЦК України, не довела обґрунтованість своїх позовних вимог та не надала суду доказів, які б підтверджували недійсність укладеного нею кредитного договору з підстав, зазначених у позові.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений без врахування всіх обставин справи, з невірною оцінкою встановлених обставин справи з невірним застуванням норм процесуального та матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи 21 березня 2014 року позивачка підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «Приватбанк», якою підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010р. та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві (т.1, а.с.175). Таким чином, позивачка знаходиться в договірних відносинах з відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що 02 березня 2016 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань була зареєстрована заява ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, про те що 28 лютого 2016 року приблизно о 19 годині у приміщенні кафе-бару «У Гелі», розташованого у м. Одесі на розі вул. Базарної та вул. Преображенської на неї невстановленими особами було вчинено розбійний напад, шляхом отруєння її невстановленою на той час слідством психотропною речовиною, після чого потерпіла втратила свідомість. Нападниками, ОСОБА_2 було вивезено в парк Савицького, де заволодівши її особистим майном, потерпілу залишили біля зупинки громадського транспорту по вул. Мельницькій у м. Одесі. Цього ж дня, 28 лютого 2016 року приблизно о 20:50 ОСОБА_2 у стані непритомності знаходилась у терапії багатопрофільного медичного центру «Університетська клініка Одеського національного медичного університету», а з 29 лютого 2016 року потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні у КУ «Міська лікарня №8». Сума матеріальних збитків, складає 60500,00 грн., що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 березня 2016 року (т.1, а.с.32). Крім того, зі змісту копії ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2016 року вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що 01 березня 2016 року у кафе «У Гелі», по вул. Базарна, 92 в м. Одесі, невстановлені особи підлили ОСОБА_2 невідому речовину в напій, після того вона втратила свідомість, та заволоділи її майном, золотими прикрасами, а саме: ланцюжком, чотирма каблучками, а також жіночою сумкою, гаманцем з грошима, службовим посвідченням працівника поліції на імя ОСОБА_2, печаткою з відбитком ОВС, двома мобільними телефонами моделей «Самсунг» та «Нокіа», банківськими картками ПАТ КБ «Приватбанк» рахунки №394686 та №26092, та зникли у невідомому напрямку. Після вчинення злочину невстановленими особами відносно ОСОБА_2 з метою подальшої реалізації викраденого майна, а саме отримання грошових коштів з викрадених банківських карток ПАТ КБ «Приватбанк» 29 лютого 2016 року зловмисними здійснили незаконну операцію з рахунків №394686 та №2609, попередньо звязавшись з сервісним центром ПАТ КБ «Приватбанк» з викрадених абонентських номерів у потерпілої №+534 та №+43, що закріплені за вказаними рахунками ПАТ КБ «Приватбанк» та повідомивши оператора, що забули пароль входу, отримали доступ до інформації, яка є банківською таємницею та яка надала останнім можливість незаконно заволодіти грошовими коштами, які належать потерпілій ОСОБА_2 та зберігалися у ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1, а.с.125-126).

Із змісту супровідного листа вбачається, що ОСОБА_2 доставлена в ЛПЗ 28 лютого 2016 року о 20:50 годин за викликом № 524, прийнятим о 20:15 годин (т.1, а.с.33).

Факт перебування позивачки з 28 лютого 2016 року по 04 березня на лікуванні також підтверджується довідкою «Університетська клініка №1 Одеського національного медичного університету», випискою із історії лікування №783/205 КУ «Міська лікарня № 8» (т.1, а.с.34, 35).

Разом з тим, з листа директора ТОВ «Дієса» вбачається, що 29 лютого 2016 року в магазині «Ельдорадо», який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Новощепний ряд, 2 була здійснена покупка ноутбуку «LENOVO IdeaPad Z51-70 (80К6013NUA), Страхування товару «Універсальна безпека» Коробка «Універсальна безпека» на суму 25009,94 грн. На думку директора ТОВ «Дієса» ОСОБА_4 оплата товару була проведена клієнтом ОСОБА_2 При цьому, ним було повідомлено, що касир ОСОБА_5, яка проводила оформлення вказаної оплати звільнилась 24 червня 2016 року (т.1, а.с.75).

З копії листа ПАТ КБ «Приват Банк» від 13 листопада 2016 року № 30.1.0. 0/2- вбачається, що 29 лютого 2016 року, від імені позивачки та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитний договір №SAMDNWFC4, згідно умов якого останній надав позивачці кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом (т.1, а.с.77). З змісту копії чека від 29 лютого 2016 року вбачається, що від імені ОСОБА_2 було підтверджено зобовязання за договором 0926 від 29 лютого 2016 року та доручено банку встановити регулярний платіж з картки 5168……..4686 на погашення заборгованості за карткою 2233……..4557, кількість платежів: 7, щомісячний платіж 3571,43. Перший платіж 29 лютого 2016 року, останній платіж 29 серпня 2016 року (т.1, а.с.76).

Вирішуючи спір по суті, судом не враховано, що в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. При цьому, процесуальне законодавство не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України). Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві про фактичні обставини справи, якими він обґрунтовує свої вимоги, та докази, на підтвердження цих вимог.

Звертаючись до суду позивач посилалась на те, що її волі на укладання оспорюваного правочину не було, оскільки вона фізично не могла його укладати, знаходячись в лікарні, а зібрані по кримінальній справи докази, зокрема відеозапис, безперечно свідчать, що скориставшись її картками було укладено договір купівлі-продажу товару з розстрочкою платежу. Оскільки, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, а тому колегія суддів, з врахуванням розяснень п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» N 5 від 12 червня 2009 року приходить до висновку, що слід надавати оцінку фактичним підставам позову (відсутність волі на укладання оспорюваного правочину через противоправне заволодіння карткою), що були заявлені в суді першої інстанції. За логікою позивача, так само, недійсним є договір, купівлі-продажу ноутбуку, який було вчинено від її імені з ТОВ «ТОВ «Дієса», проте вказана позовна вимога не заявлялась в суді першої інстанції, а тому не може бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції. Відповідно апеляційний суд, в звязку з допущеними помилками судом першої інстанції, приймає власне рішення, але в межах фактичних підстав та предмету заявлених позивачем позовних вимог в суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Оцінюючи обґрунтованість заявлених позовних вимог колегія суддів зауважує, що згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі зібраних по справі доказів (т.1, а.с. 32-46, 83-98, 127-129, 152-186; т. 2, а.с 8-26) вбачається, що волі на укладання оспорюваного правочину у позивачки не було, а тому він повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином, суд першої інстанції на врахував, що якщо спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але встановленими обставинами справи підтверджено, що позивачка його не підписувала, слід виходити з того, що такий договір є вчиненим, проте з порушенням вимог чинного законодавства. У цьому випадку п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не застосовується. Зазначене є підставою для визнання договору недійсним за ст. ст. 203, 215 ЦК України як підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину. За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто відповідно до норми ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-127цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Щодо іншої позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до укладання оспорюваного правочину, то відмовляючи в його задоволенні колегія суддів виходить з того, що у разі визнання правочину недійсним, анулювання всіх цивільно-правових наслідків, що виникли після його укладання (зокрема. анулювання заборгованості тощо) поглинається спеціальними наслідками, встановленими законом до недійсних правочинів реституцією, а крім того, до наслідків недійсності правочину застосовуються положення глави 83 ЦК України. Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України), то після визнання судом правочину недійсним та повернення сторін у первинний стан жодні додаткові цивільно-правові обовязки, аніж передбачені законом, у сторін правочину не можуть виникнути. При цьому, функцію додаткових захисних мір виконує глава 83 ЦК України, яка субсидіарно може застосуватись до спірних правовідносин та повинна забезпечити справедливий баланс між інтересами потерпілих сторін.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» в особі філії «Южне Головне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» про визнання договору недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення підлягає частковому задоволенню. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі п. 1,3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як розяснив ВССУ в постанові N 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням. Згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту). До матеріалів справи приєднано відповідні докази (т. 1, а.с. 29, 240, т.2, а.с. 6, 171, 184-185).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2017 року задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2017 року - скасувати

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» в особі філії «Южне Головне регіональне управління» Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» про визнання договору недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір від 29.02.2016 року № 0926 0926) (SAMDNWFC4), укладений від імені ОСОБА_2 в магазині «Ельдорадо» (ТОВ «Дієса»), розташованому в м. Одесі по вул. Новощепний ряд, 2, з використанням сервісу ПАТ КБ «Приватбанк» - «Оплата частинами» за платіжною карткою № 39468.

Стягнути судові витрати позивача з відповідача судовій збір у розмірі 2 315 грн. 09 коп. витрати повязані з явкою до суду представника позивача у розмірі 4148 грн. 93 коп., добові представника позивача у звязку із переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 5853 грн. 40 коп.

В частині інших позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

27.06.2017 року м. Одеса