Справа № 152/356/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 червня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

співвідповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду від 28.04.2017 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2 (а.с.77).

В позовній заяві позивачка просить визначити їй додатковий строк тривалістю 6 місяців для подання до Шаргородської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5; прийняти ухвалу про зупинення оформлення Шаргородською державною нотаріальною конторою спадкування відносно майна померлого 12.12.2007 року ОСОБА_5 до набрання чинності рішенням суду за цим позовом та направити її до Шаргородської ДНК.

Мотивуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що 12.12.2007 року помер її син ОСОБА_5.

Після смерті її сина ОСОБА_5 залишилося спадкове майно.

ОСОБА_5 заповіту не залишив.

Вона та батько покійного ОСОБА_5 ОСОБА_6, котрий помер 24.01.2009 року, є спадкоємцями за законом.

В лютому 2017 року вона отримала лист з Шаргородської держнотконтори від 06.02.2017 року за №298/01-16, в якому їй розяснено про необхідність повідомити про своє право на спадкування після смерті ОСОБА_5 та про те, що у разі неповідомлення свідоцтво про право на спадщину буде видано сину померлого ОСОБА_4

З цього листа вона дізналася про наявність ще одного спадкоємця за законом.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_4 був неповнолітнім, тому, відповідно до ст.1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину.

Шлюб ОСОБА_5 з матірю ОСОБА_4 ОСОБА_7 було розірвано у серпні 2000 року.

Рішенням Шаргородського районного суду від 04.10.2002 року її сина ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З того часу її покійний син перестав спілкуватися з колишньою дружиною та ОСОБА_4, так як останній ігнорував його.

ОСОБА_8 з ОСОБА_4 виїхали із с. Клекотина Шаргородського району, де проживали, у невідомому їй напрямку.

Так як покійний ОСОБА_5 при житті не спілкувався із сином, то їй не була відома інформація про місце проживання ОСОБА_4

Від односельчан вона отримала інформацію, що ОСОБА_4 загинув і вважала його загиблим.

Смерть сина ОСОБА_5 негативно відобразилася на її здоровї, та здоровї її чоловіка ОСОБА_6, оскільки вони були у похилому віці, їй виповнилося 80 років. Вона захворіла, хворіє і досі, не може самостійно пересуватися. У звязку із хворобою, нестабільним станом здоровя, неможливістю перенести переїзд до нотаріальної контори 15 км, вона не змогла особисто подати заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Особи, якій вона могла довірити подання заяви про прийняття спадщини, у неї не було. Вважає, що причини пропуску нею строку для прийняття спадщини є поважними, так як повязані з обєктивними, непереборними труднощами для неї на вчинення цих дій.

ОСОБА_5 проживав з нею, батьком, та братом і допомагав їй піклуватися про інвалідів І групи, якими були його батько і брат. Його реєстрація в с. Клекотина була здійснена в день смерті.

Вона постійно проживала із спадкодавцем на час смерті і не заявила про відмову від спадщини.

В судові засідання позивачка ОСОБА_3 не зявилася, повідомлялася належним чином.

Представник позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

ОСОБА_1 суду пояснила, що позивачка ОСОБА_3 з 2000 року проживала із своїм сином ОСОБА_5 в с. Мурафа на вул. Зарічна, 8, до часу смерті останнього, що сталася 12.12.2007 року. ОСОБА_5 був інвалідом, але допомагав матері здійснювати догляд за своїм батьком ОСОБА_6 та братом ОСОБА_9, що були інвалідами І групи. Позивачка важко пережила смерть сина, тому не змогла звернутися своєчасно у нотаріальну контору для прийняття спадщини за законом після смерті сина ОСОБА_5 у звязку із хворобою та лікуванням з 12.12.2007 року по 13.06.2008 року, що підтверджується довідкою Мурафської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Шаргородського районного центру медико-санітарної допомоги від 17.03.2017 року, де проживає ОСОБА_3 Це поважна причина пропуску строку, так як позивачка лікувалася шість місяців без перерви стаціонарно, вона не пересувалася, була лежача хвора, не впізнавала людей, не усвідомлювала своїх дій, потребувала сторонньої допомоги і догляду, тому це є непереборними та обєктивними труднощами для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Після смерті сина позивачка була не при свідомості, і прийшла до свідомості тільки у 2013-2014 роках, коли періодично почала впізнавати оточуючих людей. До теперішнього часу позивачка хворіє, обмежена в русі через хворобу ніг. З приводу того, щоб визнати позивачку недієздатною чи обмежено дієздатною, рідні до суду не зверталися, догляд за ОСОБА_3 здійснювала і здійснює донька ОСОБА_2 Документів, які б підтверджували той факт, що позивачка потребувала і потребує стороннього догляду, у неї не має. Крім того, на час смерті ОСОБА_5 останній постійно проживав з позивачкою у одному будинку, так як із матірю відповідача ОСОБА_10 розлучився, був позбавлений батьківських прав щодо відповідача ОСОБА_4, з останніми не спілкувався. ОСОБА_5 був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 в день своєї смерті, що зробила ОСОБА_2 для того, щоб отримати свідоцтво про смерть.

Співвідповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала щодо його задоволення. Суду пояснила, що є рідною сестрою покійного ОСОБА_5 та донькою позивачки. Брат заповіту не залишив. 12.06.2008 року нею особисто було подано заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке було у власності ОСОБА_5 В заяві нотаріусу вона також вказала, що спадкоємцями за законом, крім неї, є батьки померлого ОСОБА_3, ОСОБА_6, діти померлого ОСОБА_11 та ОСОБА_4, а також брат померлого ОСОБА_9 Щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини позивачці ОСОБА_3 вона не заперечує, так як її мати дуже важко пережила і продовжує переживати втрату сина, який постійно, починаючи з 2000 року, проживав з нею, допомагав турбуватися про батька і брата, які були інвалідами І групи. ОСОБА_3 важко захворіла, не могла адекватно сприймати навколишній світ та події, які відбуваються поряд, втрачала пам'ять, не впізнавала близьких людей. Особисте відвідування нотаріуса для подання заяви про прийняття спадщини було неможливим через хворобу. Матір перебувала на стаціонарному лікуванні в Мурафській амбулаторії, вона доглядала за нею, так як остання не сприймала навколишній світ, не розуміла подій, що відбувалися навколо неї. До лікаря-психіатра вона з цього приводу не зверталася і особисто не запрошувала такого спеціаліста для консультації, так як вважала, що в Мурафській амбулаторії є всі необхідні спеціалісти, які забезпечать для матері лікування. Також, вона не зверталася у МСЕК для того, щоб встановити інвалідність матері та для визнання останньої особою, яка потребує стороннього догляду, так як ОСОБА_3 є її матірю, і її обовязок за нею доглядати. Після смерті брата ОСОБА_5 вона зверталася в нотаріальну контору, де повідомила про стан здоровя матері і неможливість приїхати особисто подати заяву про прийняття спадщини. На її звернення нотаріусом було розяснено, що нотаріус може виїхати для вчинення нотаріальної дії до спадкоємця, проте, спадкоємець повинен усвідомлювати свої дії, тоді як матір своїх дій не усвідомлювала. На стан здоровя матері впливали різні фактори: зміна погоди, дощ, яскраве сонце, вітер, туман і адекватна людина на очах змінювалася на протилежну. Після смерті ОСОБА_5 у ОСОБА_3 ставалися напади нехватки повітря, запаморочень, непритомності. Лише інтенсивне довготривале лікування дало можливість врятувати ОСОБА_3 і стан її здоровя покращився. В даний час стан здоровя матері дає можливість вчиняти нотаріальні дії при приїзді нотаріуса до неї додому.

Відповідач ОСОБА_4 в судові засідання повторно не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.44, 73, 159, 161).

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_10, що діє на підставі довіреності від 27.09.2016 року (а.с.49), просить проводити розгляд справи у її та відповідача відсутності (а.с.51).

Також, ОСОБА_10, що діє в інтересах відповідача ОСОБА_4, подала заперечення на позовну заяву ОСОБА_3 від 05.04.2017 року (а.с.18), в яких просить у задоволенні позову відмовити.

Заперечення представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_10 мотивує тим, що син позивачки ОСОБА_5 помер 12.12.2007 року і з цієї дати відкрилася спадщина, до складу якої входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є, в силу вимог ст.1261 ЦК України, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 Спадкоємець за заповітом чи за законом, відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.1268 ЦК України, має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня та неповнолітня особи вважаються такими, що прийняли спадщину. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_4 був неповнолітнім, тому вважається таким, що прийняв спадщину, але ще не оформив. ОСОБА_3 на час відкриття спадщини із спадкодавцем не проживала і заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавала до теперішнього часу. Тобто позивачка своїм правом на прийняття спадщини не скористалася, то її право на прийняття спадщини не порушено і не підлягає судовому захисту.

Також, представник відповідача ОСОБА_10 зазначає, що причини пропуску строку для прийняття спадщини, про які зазначає позивачка ОСОБА_3 в позовній заяві, є неповажними, оскільки син позивачки помер, коли їй було 83 роки і тоді вона до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернулася, а за спливом 10 років, тобто у віці 93 років вона змогла знайти фахівця у галузі права для звернення до суду. Вважає, що правами позивачки вирішили скористатися інші особи. Тобто позивачка не представила суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та наявності перешкод для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, що сталася 12.12.2007 року.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Вирішуючи спір, суд встановив факт, що 12.12.2007 року в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області помер ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ №088704, виданого 12.12.2007 року виконкомом Клекотинської сільської ради (а.с.6).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, в Шаргородський державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа 12.06.2008 року за №558/08 (а.с.65-72, 110-119).

Спадкова справа заведена на підставі заяви ОСОБА_2 від 12.06.2008 року про прийняття спадщини, яка повідомила про смерть свого брата ОСОБА_5 та про наявність спадкоємців за законом батьків покійного та дітей (а.с.111).

Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_5 за законом прийняв спадкоємець першої черги, син ОСОБА_4, який на час відкриття спадщини був неповнолітнім, що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії І-АМ №176066 (а.с.117), оскільки в силу вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця…, той з подружжя, який його пережив, та батьки, і, крім того, відповідно до вимог ч.4 ст.1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину…

Відповідач ОСОБА_4 від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 у строки, встановлені ст.1270 ЦК України, не відмовився, проте, спадщини не оформив, хоча його представник ОСОБА_10 зверталася з метою оформлення спадщини в Шаргородську ДНК, що вбачається із матеріалів спадкової справи №558/08, що підтверджується наявністю довіреності в матеріалах спадкової справи та поданого нею свідоцтва про народження ОСОБА_4 (а.с.116-117).

ОСОБА_3, як матір спадкодавця ОСОБА_5, що вбачається із свідоцтва про народження серії ЯИ №985765 (а.с.9), є спадкоємцем першої черги, відповідно до вимог ст.1261 ЦК України.

Позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає в с. Мурафа на вул. Зарічна, 8, (а.с.16), як спадкоємець першої черги, не подавала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 з моменту відкриття спадщини, тобто з 12.12.2007 року і до теперішнього часу.

Спадщини після смерті ОСОБА_5 ніхто не оформив, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 10.04.2017 року (а.с.63), з якої вбачається, що у Спадковому реєстрі відсутня інформація про видані свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього, а також матеріалами спадкової справи №558/08.

Крім того, судом встановлено, що у Спадковому реєстрі відсутня інформація про заповіти чи спадкові договори ОСОБА_5, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а.с.64).

Як зазначила у позовній заяві позивачка ОСОБА_3, поважними причинами пропуску строків звернення із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 є її хворобливий стан здоровя, лікування в умовах стаціонару в Мурафській амбулаторії з 12.12.2007 року до 13.06.2008 року, що стало непереборною обєктивною обставиною, яка перешкоджала позивачці у зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Хвороба, як вважає позивачка, створила істотні труднощі для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Виходячи з розяснень, що місяться в абз.6 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Суд вважає, що посилання позивачки ОСОБА_3 в позовній заяві та представника останньої ОСОБА_1 під час судового розгляду справи на те, що причиною пропуску строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 став хворобливий стан здоровя позивачки, її лікування протягом шести місяців в умовах стаціонару в Мурафській амбулаторії, неясна свідомість позивачки, нерозуміння та не усвідомлення своїх дій та непритомний стан є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Всі ці ствердження позивачки та її представника про поважність причин пропуску строку з заявою про прийняття спадщини базуються на припущеннях, так як докази в їх підтвердження суду не надані.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Так, суд констатує той факт, що позивачкою до позовної заяви не надано належних, достовірних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків прийняття спадщини.

Проте, з метою реалізації принципу процесуальної рівності сторін, суд викликав за клопотанням представника позивачки в судові засідання свідків, яких допитав, витребував докази.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показав, що був присутнім при похованні ОСОБА_5 Також, він привозив ОСОБА_3 на кладовище в день поховання ОСОБА_5, оскільки позивачка погано рухалася. Після смерті ОСОБА_5 позивачка захворіла, постійно лікувалася, він придбавав та передавав у с. Мурафа необхідні ліки на лікування позивачки. Коли приїздив відвідати позивачку, то бачив, що вона не впізнавала людей, часто втрачала свідомість, тому вважає, що ОСОБА_3 не усвідомлювала своїх дій та була неадекватна, оскільки не сприймала навколишній світ, а також не могла самостійно пересуватися через хворобу ніг. З приводу надання їй допомоги кваліфікованими спеціалістами-психіатрами рідні ОСОБА_3 не зверталися, лікували самотужки та виконували призначення лікарів Мурафської амбулаторії. З приводу визнання ОСОБА_3 недієздатною чи обмежено дієздатною рідні ОСОБА_3 не зверталися до суду. Свідомість до ОСОБА_3 почала повертатися приблизно у 2009 році, але потім помер її чоловік і стан здоровя позивачки погіршився. На теперішній час стан здоровя позивачки покращився, тому вона звернулася з позовом до суду про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Також, йому, як чоловікові онуки ОСОБА_3 ОСОБА_1 достовірно відомо, що з часу розлучення ОСОБА_5 з ОСОБА_10, покійний прийшов проживати до батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в с. Мурафу, де проживав приблизно з 2000 року по день смерті, що сталася 12.12.2007 року.

Допитана в якості свідка за її ж клопотанням представник позивача ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_3 вчасно не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини через хворобливий стан здоровя, зокрема свідомості, нерозуміння своїх дій та неможливість керувати своїми діями, що сталося внаслідок смерті сина позивачки, який постійно з 2000 року проживав з матірю, допомагав здійснювати догляд за інвалідами І групи батьком та братом. При цьому, хворобливий стан позивачки, на думку ОСОБА_1, підтверджується довідкою Мурафської амбулаторії.

Вказані показання свідків щодо хворобливого стану здоровя позивачки, який став непереборною обєктивною та істотною перешкодою для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а також достовірність довідки лікаря Мурафської амбулаторії про те, що ОСОБА_3 перебувала на лікуванні з 12.-6.2007 року по 13.06.2008 року, потребувала догляду і пересування її на час лікування було неможливим (а.с.36), спростовуються належними та допустими доказами, дослідженими судом.

Так, в.о. головного лікаря Шаргородського районного центру медико-санітарної допомоги 12.06.2017 року надіслав до суду інформацію за №405, відповідно до якої ОСОБА_3 перебуває під диспансерним наглядом лікаря ЗПСМ Мурафської АЗПСМ з 2003 року з діагнозом: ІХС, атеросклеротичний міокардеосклероз, коронаросклероз, СН І.; у 2007 році виявлено гіпертонічну хворобу ІІ ст. з переважним ураженням судин головного мозку, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ст. змішаного ґенезу; в листопаді 2007 року крім вказаних захворювань виявлено деформуючий остеоартроз колінних суглобів, коксартроз кульшових суглобів з порушенням функції ходи, ПФС ІІ-ІІІ ст.; в 2008 році ОСОБА_3 зверталася по медичну допомогу в Мурафську амбулаторію з діагнозом: ІХС, атеросклеротичний міокардеосклероз, коронаросклероз, нестабільна стенокардія, ФК ІІІ, СН ІІ А, ГХ ІІ, дисциркуляторна енцефалопатія ІІ змішаного ґенезу, деформуючий остеоартроз колінних суглобів ПФС ІІ-ІІІ. Відомості в амбулаторній картці №0369 на ОСОБА_3 щодо її стаціонарного лікування відсутні… довідка, видана лікарем Мурафської АЗПСМ ОСОБА_13 на підставі записів в первинній медичній документації за 2007-2008 роки (амбулаторна карта №0369) неправомірно через відсутність відповідної реєстрації, номера, дати, реквізитів, печаток (а.с.150).

Достовірність показань свідків та медичної довідки лікаря Мурафської АЗПСМ у тій частині, що хворобливий стан здоровя ОСОБА_3 став перешкодою для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 спростовується також оглянутою в судовому засіданні Індивідуальною картою ОСОБА_3 №0369 (шифр чи номер 31), яка надана для огляду в судовому засіданні Шаргородським РЦ ПМСД, з якої вбачається, що ОСОБА_3 зверталася за медичною допомогою, зокрема, 09.11.2007 року, 11.12.2007 року, тобто напередодні смерті сина, їй встановлено діагноз: ІХС, атеросклеротичний міокардеосклероз, коронаросклероз, стабільна стенокардія напруги ІІІ ФК, СН ІІ А, ГХ ІІ, дисциркуляторна енцефалопатія ІІ змішаного ґенезу, деформуючий остеоартроз колінних суглобів ПФС ІІ-ІІІ з порушенням функцій ходи. ОСОБА_3 призначено лікування, і в наступному позивачка звернулася за допомогою в Мурафську амбулаторію 15.12.2007 року, про що зафіксовано записом у медичній карті, де зазначено, що стан здоровя ОСОБА_3 незначно покращився, проте, не зазначено про відсутність свідомості, непритомність, на чому наполягала в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2, а також свідок ОСОБА_12

Також, з оглянутої медичної карти ОСОБА_3 не встановлено, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні не тільки в період з 12.12.2007 року по 13.06.2008 року, а взагалі.

Крім того, з медичної карти ОСОБА_3 встановлено, що в наступному остання зверталася за медичною допомогою в Мурафську амбулаторію 18.12.2007 року, 15.06.2008 року, 03.03.2010 року, 17.03.2013 року, 29.12.2015 року, 17.03.2017 року з приводу лікування раніше встановлених і зазначених вище діагнозів. При цьому, лікарями при кожному прийомі позивачки зазначається про те, що свідомість ОСОБА_3 ясна, чим спростовуються ствердження представника позивачки ОСОБА_1, співвідповідача ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_12 про такий стан свідомості позивачки, коли вона не розуміла значення своїх дій та не усвідомлювала навколишній світ, не впізнавала оточуючих її людей.

До того ж, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 мала сина ОСОБА_9 (а.с.12), якому встановлено І групу інвалідності безстроково, необхідність постійного догляду (а.с.147-148), якого постановлено на облік в УСЗН Шаргородської РДА, як інваліда з дитинства з 01.01.2007 року, як особу, визнану недієздатною, його опікуном призначено за рішенням виконкому Мурафської сільської ради ОСОБА_3. З 01.07.2012 року ОСОБА_3 отримувала допомогу як малозабезпечена особа, яка проживає разом із інвалідом І групи внаслідок психічного розладу, котрий потребує стороннього догляду.

Вказаний факт підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення від 08.06.2017 року за №01-10/1360 (а.с.145).

Таким чином, факт хворобливого стану здоровя ОСОБА_3, який би став перешкодою їй у зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на чому наполягають позивачка та її представник, не підтверджується належними та допустимими доказами, а, навпаки спростовується дослідженими судом доказами, які проаналізовані вище.

Тобто судом не встановлено поважності причин, повязаних з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця ОСОБА_3 на вчинення дій, повязаних із зверненням до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Крім того, сам факт здійснення ОСОБА_3 догляду за сином ОСОБА_9, який потребував стороннього догляду, починаючи з 01.01.2007 року, тобто з часу призначення її опікуном ОСОБА_9, та до часу смерті останнього, що сталася 04.12.2013 року (а.с.15), підтверджує відсутність причин, повязаних з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для позивачки на вчинення дій, повязаних із зверненням до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Отже, судом встановлено, що позивачка, яка бажала прийняти спадщину після смерті сина ОСОБА_5, не подала нотаріусу або в сільському населеному пункті уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини, не маючи перешкод для подання такої заяви та без поважних причин.

Суд прийшов до вказаного висновку, виходячи із правових позицій, висловлених Верховним Судом України 26.09.2012 року у справі №6-85цс12, 04.11.2015 року у справі №6-1486цс15, 14.09.2016 року у справі №6-1215цс16, згідно з якими, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Оскільки суд вважає, що заявлені позивачкою у позовній заяві підстави для продовження строку для прийняття спадщини є необгрунтованими, такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а інших обставин на обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, що були б повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для ОСОБА_3 на вчинення дій із прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 позивач суду не представив, то відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_3

З наведених обставин відсутні підстави для прийняття судом рішення про зупинення оформлення Шаргородською ДНК спадщини після смерті ОСОБА_5 до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Крім того, безпідставними суд вважає ствердження представника позивача та співвідповідача в судовому засіданні про те, що ОСОБА_4 не може спадкувати майно після смерті ОСОБА_5, так як ОСОБА_5 був позбавлений батьківських прав щодо ОСОБА_4

Так, відповідно до рішення Шаргородського районного суду від 04.10.2002 року, ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 (а.с.7).

Проте, позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 не передбачає наслідків позбавлення його сина права на спадкування після смерті батька, оскільки статтею 166 СК України передбачено правові наслідки позбавлення батьківських прав, які настають тільки для особи, позбавленої батьківських прав, зокрема, і втрату майнових прав та інших прав, що засновані на спорідненості з дитиною, тоді як нормами СК та ЦК України не передбачено підстав усунення дитини від спадщини внаслідок позбавлення батьків батьківських прав щодо дитини.

Встановленим судом фактам відповідають спадкові правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України).

Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ст.1269 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України).

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст. 1272 ЦК України).

Тобто, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи викладене, правила ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними.

При цьому, згідно з розясненнями, що містяться в абз.2 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», суди відкривають провадження у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 з підстав, що заявлені в позові, не підлягають задоволенню.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

Разом з тим, суд констатує той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на час смерті останнього, що сталася 12.12.2007 року, проживали з 2000 року однією сімєю за адресою: с. Мурафа, вул. Зарічна, 8, що підтверджується довідкою Мурафської сільської ради від 09.06.2017 року за №02-18-105 (а.с.149), хоча, згідно з даними погосподарського обліку, спадкодавець ОСОБА_5 був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_4 (тепер Висоцького), 30.

Також, вказана обставина підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 та показаннями представника позивачки ОСОБА_1, що була допитана в якості свідка.

При цьому, відповідно до вимог ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення, а, відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: