АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №642/7830/16-ц Головуючий суддя І інстанції Євтіфієв В. М.
Провадження № 22-ц/790/5771/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, повязані із застосуванням Закону України Про захист прав споживачів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської

області в складі:

головуючого Яцини В.Б.

суддів Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій незаконним та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано дії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» по списанню з картки Приватбанку № 5169******** 1273, на яку ОСОБА_2 отримує заробітну плату, коштів у розмірі 13315,92 грн. за період з 01.08.2016 року по 14.04.2017року, незаконними, стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», на користь ОСОБА_1 незаконно списані кошти за період з 01.08.2016р. по 14.04. 2017 року у розмірі 13315,92 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

При цьому посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, і як доводи апеляційної скарги виклав обставини, що були зазначені у запереченнях проти позову. Крім того, вказав, що списання грошових коштів з картки позивача було правомірним, оскільки договір поруки діє до повного виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 27 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 15700 грн. на строк до 26 червня 2009 року (а.с. 48 ).

27 червня 2006 року з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та позивачем укладений договір поруки (а.с.41).

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначала, що вказаний договір поруки вона не укладала та не підписувала, однак матеріали справи не містять доказів цього, зокрема, висновку почеркознавчої експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримує заробітну платню на картку ПАТ КБ „Приватбанк № 5169******** 1273 на підставі договору про розрахунково-касове обслуговування підприємства/організації/ навчального закладу з видачі заробітної плати з використанням платіжних карток № 08С14021682 від 14.02.2012р., укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та головним лікарем КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 24.

З серпня 2016 року з карткового рахунку, на який позивач отримує заробітну плату, відповідачем безпідставно провадиться щомісячне утримання грошових коштів, а саме з 01.08.2016р. по 14.04.2017 року було списано 13315,92 грн.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст.1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ч. 1 ст.26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що можливість договірного списання банком заборгованості з рахунків відсутня, оскільки строк дії договору поруки, який передбачав таку можливість, вже сплинув.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ст. 3, ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом пенею), порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року у справі №6-616цс15 зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Згідно з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі №6-170цс13 порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Згідно з п.5 договору поруки у випадку невиконання боржником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконання зобов'язання. Відповідно до п. 6 вказаного договору поручитель зобовязаний виконати зобовязання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, протягом пяти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

З матеріалів справи не вбачається, що в межах терміну дії поруки банком позивачеві як поручителю направлялись будь-які повідомлення чи письмові вимоги про погашення боргу або предявлявся позов на такій підставі.

Згідно п. 12 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (26.06.2009 р. відповідно до п.1.кредитного договору), а тому договір поруки припинений з 27.06.2014 року. Списання коштів з рахунку позивача відбулось після спливу п'ятирічного строку з дня настання терміну повернення кредиту, тобто всупереч вимогам законодавства, оскільки дія поруки позивача за вказаним договором припинилась в силу закону та умов договору .

Колегія суддів відхиляє доводи банку про чинність договору поруки через те, що він діє до повного виконання зобов'язань, оскільки сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, відповідно до роз'яснень, наведених в п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Отже, висновки суду першої інстанції щодо неправомірного стягнення з позивача як з поручителя коштів на погашення кредитної заборгованості є обґрунтованими, а тому безпідставно отримані банком кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»-відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії