Справа № 450/1335/15 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/1548/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника Остап»юка М.В. Остап»юка М.П,

прокурора Панькевича Р.В., представників Комунальної

міської клінічної лікарні ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги 72 392, 01 грн. витрат на лікування потерпілих від кримінального правопорушення та судові витрати.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, - задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги 72 392, 01 грн. витрат на лікування потерпілих від кримінального правопорушення.

Стягнуто з ОСОБА_5 723,92 грн. судового збору

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_5,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою клопотання відповідача про необхідність витребування у позивача первинних документів бухгалтерського обліку, які підтверджують витрати лікувального закладу у серпні вересні 2012 року та не дослідив в повній мірі надані докази, оскільки витрати на лікування потерпілих надані не в цілому по лікувальному закладу, а в розрізі певних відділень, внаслідок чого було значно завищено витрати у наданих довідках в частині заробітної плати, що прямо суперечить постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року « Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» та «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545. Також зазначає, що відповідно до положень ст. 1206 ЦК України, якщо лікування потерпілих проводилось закладом охорони здоровя який є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Проте, судом не досліджено питання чи належить Комунальна клінічна лікарня швидкої медичної допомоги до державної чи комунальної власності та вирішено стягнути кошти на відшкодування витрат на лікування на користь позивача, а не до відповідного бюджету. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Остап»юка М.В. Остап»юка М.П. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора Панькевича Р.В., представників Комунальної міської клінічної лікарні ОСОБА_3, ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 10,60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виходив з того, що Остап»юк М.В. вчинив злочин, внаслідок якого ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, у зв»язку з чим протягом тривалого часу потерпілі ОСОБА_6 перебував у реанімаційному та хірургічному відділеннях, ОСОБА_7 у реанімаційному та нейрохірургічному відділеннях, ОСОБА_8 у реанімаційному та хірургічному відділеннях на лікуванні, на яке закладом охорони здоров»я було витрачено 72392.01 грн., що підтверджено належними та допустимими доказами, і за таких обставин відповідач зобов»язаний відшкодувати витрати закладові охорони здоров»я на лікування ОСОБА_6., ОСОБА_8,ОСОБА_7 у зазначених лікувальним закладом розмірах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Відповідно до роз»яснень п.3-6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Якщо потерпілий на час розгляду справи продовжує стаціонарно лікуватися, витрачені на його лікування кошти стягуються з засудженого по день постановлення вироку. Витрати на подальше лікування потерпілого можуть бути стягнуті з засудженого в порядку цивільного судочинства. Відшкодуванню підлягають тільки кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого в лікарні, госпіталі, диспансері чи в іншому стаціонарному лікувальному закладі. Всі інші витрати (наприклад, пов'язані з наданням потерпілому швидкої або невідкладної медичної допомоги, на амбулаторне лікування тощо) не відшкодовуються. Звернути увагу судів на те, що відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.05. 2013 року, який набрав законної сили у справі № 450/245/13-к, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 4 /чотири/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 /один/ рік; згідно ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного йому основного покарання, якщо він протягом одного року не вичинить нового злочину та виконає покладені на нього обовязки. Вказаним вироком суду встановлено, що 09.08.2012 року о 21 годині, на 530 км + 30м. дороги «Київ - Чоп», в с. Гамаліївка, Пустомитівського району, Львівської області, водій ОСОБА_5, керуючи а/м «Фольксваген Транспортер Т5» д. н. АТ 0244 ВР, будучи неуважним до оточуючої обстановки, не вжив заходів для збереження здоров'я громадян, порушив вимоги ПДР України, а саме: п. п. 1.5 ч. 1 - згідно якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян; п. п. 2.3 «б» «д» - згідно яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій повинен бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатись від керуванням цим засобом у дорозі, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. п. 10.1 - згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. п. 10.4 - згідно якого водій, що виконує поворот ліворуч з відповідного крайнього положення на проїзній частині, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам; п. п. 16.13 - згідно якого перед поворотом ліворуч водій транспортного засобу зобов'язаний дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо.

Порушення даних вимог призвело до того, що водій ОСОБА_5, виконуючи маневр повороту ліворуч, не переконався в безпечності свого маневру, не пропустив автомобіль, що рухався йому на зустріч, та допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_9, що рухався у зустрічному напрямку.

В результаті ДТП пасажири а/м «Фольксваген Транспортер Т5»:

ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому середньої третини правої стегнової кістки, перелому 2,3,4,5,6-го ребер справа, двобічний гемопневмоторакс, пневмомедіастінум, забій правої легені, забій головного мозку з ураженням базально-стовбурових відділів, забійні рани правого передпліччя, які ускладнились тривалим коматозним станом, які згідно висновку № 515/2012 судово-медичної експертизи, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння.

ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку важкого ступеня з переважним ураженням базально - стовбурових відділів, садно лівої скроневої ділянки голови, які згідно висновку № 430/12 судово-медичної експертизи, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння.

ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому другого ребра зліва, перелому лівої ключиці, лівобічний пневмоторакс, забій головного мозку легкого ступеню, забійно-скальповану рану тімяно-потиличної ділянки голови, рану повіки правого ока, садно правого передпліччя, лівої кисті, синяк лівого передпліччя, які згідно висновку № 415X2012 судово-медичної експертизи, відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривало розладу здоров'я.

ОСОБА_10 № 58, ОСОБА_10 № 60, ОСОБА_10 № 61 від 10.06. 2015 року, розшифровки цих довідок з додатками до них, видані Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги вбачається, що загальна вартість лікування потерпіли ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 складає 72 392,01 грн. Зазначена сума витрат на лікування потерпілих від злочину, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, відповідачем не спростована належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції критично оцінив покликання відповідача у заперечені проти позову на те, що представлений позивачем у довідках розрахунок витрат не відповідає фактичним затратам закладу охорони здоровя, оскільки в межах наданих повноважень судом були створені належні умови для надання сторонами доказів, заявлення клопотань витребування додаткових доказів, призначення експертизи, проведення якої є можливим з врахуванням п. 6 Постанови від 7 липня 1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», у якій зазначено, що у разі сумніву в обґрунтованості перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні або в терміні лікування, у справі потрібно призначати відповідну експертизу, проте клопотання про призначення відповідної експертизи відповідач не заявляв.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт не погоджується з розрахунком витрат на лікування потерпілих, зазначених у довідках, оскільки такі надані не в цілому по лікувальному закладу, а в розрізі певних відділень, у яких лікувались потерпілі, що призвело до завищення витрат в частині заробітної плати.

Апелянт в загальному погодився із розрахунком витрат вартості лікування ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8, окрім розрахунку витрат на заробітну плату.

Заперечуючи щодо розрахунку, наданого Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, в частині розрахунку витрат на заробітну плату, апелянт зазначає, що з врахуванням положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» та «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545, розраховуючи вартість лікування при розрахунку витрат на оплату праці працівників слід брати до уваги понесені витрати на оплату праці всіх працівників лікувального закладу, а не окремого його відділення.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними та необґрунтованими, і погоджується з доводами представників Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, які заперечуючи доводи апеляційної скарги посилалися на те, що відповідно до роз»яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», відшкодуванню витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, підлягають фактичні витрати, понесені лікувальним закладом на лікування, і розрахунок вартості лікування хворих в частині розрахунку витрат на оплату праці повинен проводитись виходячи з оплати праці працівників окремого відділення, а не працівників всього лікувального закладу, оскільки на оплату праці працівників реанімаційного, нейрохірургічного відділення виділяється більше коштів, ніж на інші окремі відділення, оплата праці лікарів у цих відділеннях є значно вищою.

А відтак, проведення розрахунку витрат на оплату праці, виходячи з оплати праці працівників лікарні в цілому, не буде відповідати фактичним витратам, понесеним лікувальним закладом на лікування ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки відшкодуванню підлягають понесені лікувальним закладом фактичні витрати.

Суд першої інстанції всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2