Провадження № 2/234/4381/17
Краматорський міський суд Донецької області
в складі головуючого судді Чернобай А.О.,
при секретарі Науменко А.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краматорську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення наймача у звязку з припиненням договору найму жилого приміщення, -
04.08.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення наймача у звязку з припиненням договору найму жилого приміщення.
Із позову вбачається, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу. 06.09.2004 року між позивачем та відповідачем укладено договір житлового найму квартири АДРЕСА_1, строком на 5 років, який було зареєстровано у відділі обліку та розподілу житлової площі КМР за № 442. 06.09.2009 року строк дії вказаного договору сплив, однак, відповідач продовжує проживати у квартирі позивачці та добровільно відмовляється залишити квартиру. Термін дії договору сторонами не продовжувався. Просить суд винести рішення, яким виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, без надання йому іншого жилого приміщення.
Позивач у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином та не надалв до суду заяви про відкладення справи.
Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутність, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 387 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України (ЦК України), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник вправі вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує.
Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.
Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
У судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі продажу квартири від 10.11.1999 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 (а.с. 5)
06.09.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір найму будинку (квартир), який знаходиться у приватній власності (а.с. 6).
Згідно умов договору ОСОБА_1 здає в найом жиле приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_1, я4ка належить їй на праві приватної власності ОСОБА_2 строком на 5 років.
Відповідно до п. 12 договору найму, вказаний договір припиняє свою дію після закінчення строку, на який він був укладений.
П. 15 вказаного договору встановлено, що у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку, (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають з ним, зобовязані звільнити жиле приміщення, а в разі відмови підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч. 1 ст. 810, ч. 1 ст. 811, ч. 1 ст. 812 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина.
Згідно ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до ст. 168 ЖК України укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.
Згідно ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, строк дії договору оренди, що укладений між сторонами, закінчився 06.09.2009 року та після закінчення строку його дії відповідач не звільнив спірну квартиру та по день розгляду справи продовжує користуватись нею. Проживання у квартирі без згоди власника для власника дійсно створюються перешкоди, що є фактичним заволодінням чужим майном і створенням перешкод у користуванні ним. Такі перешкоди підлягають усуненню саме у вказаний позивачем спосіб - шляхом виселення відповідача з належної позивачу квартири.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 8, 10, 60, 214, 215, 224 ЦПК України, а також ст. ст. 319, 321, 391, 356, 358, 383 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення наймача у звязку з припиненням договору найму жилого приміщення задовольнити.
Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, із квартири АДРЕСА_2, без надання йому іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Краматорського міського суду Донецької області протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення Краматорського міського суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається в Апеляційний суд Донецької області через Краматорський міський суд.

Суддя:

Рішення ухвалене і надруковане в нарадчій кімнаті в єдиному екземплярі.

Суддя: