У Х В А Л А

29 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними,

встановила:

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 234 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, враховуючи те, що покупець за оспорюваними договорами вселився у придбаний будинок, виступає споживачем за договорами про надання житлово-комунальних послуг, продавця знято з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1, дійшов висновку про відсутність ознак фіктивності в діях сторін оспорюваних правочинів та підстав для визнання їх недійсними. Окрім того, судом встановлено, що на момент укладення оспорюваних договорів 19 лютого 2016 року ОСОБА_5 не було відомо про відкриття провадження у справі № 711/1417/16-ц, а відчужуване майно не перебувало під будь-якою забороною чи арештом.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 09 липня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що вирішуючи спір, суд першої інстанції всупереч вимогам статей 212 - 215 ЦПК України належним чином не встановив обставини справи, зокрема, чи була відсутня головна ознака фіктивного правочину, а саме намір створити правові наслідки, обумовлені спірним договором купівлі-продажу; не з'ясував, чи вчинено відповідачами всі дії, необхідні для чинності правочину, в тому числі чи сплачено грошові кошти за будинок та чи передано їх повіреному, чи було фактично передано будинок новому власнику, чи проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно, не дав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, заповіту, складеному покупцем спірного будинку ОСОБА_7 на ім'я дружини позивача ОСОБА_12;

- від 20 березня 2013 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суди неповно з'ясували обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема не встановили, які правовідносини виникли між сторонами (на підставі договору позики, договору купівлі-продажу чи на підставі двох угод), не дали належної оцінки наданим сторонами доказам. Суд не звернув увагу на те, що рішенням від 24 грудня 2010 року з відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стягнута сума заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2008 року, не з'ясовано, коли придбано спірне майно - бульдозер - та на які кошти;

- від 27 квітня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що на порушення умов договору про врегулювання боргових зобов'язань, діючи умисно та з метою уникнення відповідальності щодо повернення боргу, ОСОБА_7 відчужив належну йому на праві власності частину житлового будинку своєму сину - ОСОБА_8 Крім того, спірний договір дарування частини житлового будинку залишився у ОСОБА_7, а обдарований не вступив у права володіння, розпорядження та користування майном, що також свідчить про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання договору дарування частини житлового будинку фіктивним правочином;

- від 16 березня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 підтримуючи позовні вимоги, обґрунтовувала їх тим, що ніколи не мала наміру на продаж належного їй на праві власності будинку, який є її єдиним житлом, довіреність сину видавала для переоформлення пенсії, про продаж спірного будинку дізналася випадково у травні 2010 року й одразу звернулася до правоохоронних органів. При цьому з часу продажу будинку й до теперішнього часу ніхто з будинку не виселявся й не вселявся до нього, грошових коштів за його продаж не отримував, тобто не відбулося фактичного передання придбаного майна та плати за нього. Проте суди попередніх інстанцій не з'ясували чи мала ОСОБА_1 намір на їх укладення й які дії були вчинено сторонами на виконання таких договорів, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. Поза увагою судів обох інстанцій залишився той факт, що спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_1, у якому вона залишалася проживати після укладення спірних договорів, а відповідачі не заперечували таке становище й не намагалися вселитися до вказаного будинку. Крім того, судами не враховано те, що як відповідач ОСОБА_2, вказавши, що його батько ОСОБА_9 без відома власника будинку та всіх членів сім'ї, які вкладали кошти у вказане майно, продав будинок з метою в подальшому заволодіти ним, однак реальної передачі будинку покупцю не відбувалося, так і ОСОБА_3, пояснивши, що перебуваючи у дружніх стосунках із ОСОБА_9 погодився оформити договір купівлі-продажу жилого будинку, проте жодних коштів за його придбання не передавав й не вселявся до нього, фактично визнали позовні вимоги та не заперечували проти їх задоволення;

- від 01 червня 2011 року суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи позивачу у позові, не перевірив достовірність кожного доказу у справі окремо, а також не встановив взаємозв'язок доказів у їх сукупності, не взяв до уваги ту обставину, що фактично спірна нежитлова будівля до укладення договору купівлі-продажу від 27 вересня 2004 року і після його продажу перебуває у володінні позивача, який використовував його за призначенням та маючи безпосередньо доступ до нього, розпоряджався ним на власний розсуд, сплачував кошти за електроенергію при користуванні ним, що підтверджується зібраними доказами у справі; суд не взяв до уваги пояснення сторін у справі та характер спірних правовідносин, а тому ухвалив рішення, яке суперечить обставинам справи та дослідженим в судових засідання доказам;

- від 12 листопада 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_7, з урахуванням уточнень, просила визнати договір купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року недійсним як на підставі ч. ч. 3, 5 ст. 203, ст. 230 ЦК України, так і на підставі ст. 234 ЦК України. Вирішуючи справу, суд першої інстанції, не визначившись з підставами позову, застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України та ст. 234 ЦК України; не врахував, що вищевказані підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним є самостійними та при вирішені позову одночасно застосовуватися не можуть. Крім того, оскільки майно, яке є предметом оскаржуваних правочинів, перебуває в іпотеці у публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», суду у разі процесуальної необхідності слід вирішити питання про суб'єктний склад сторін;

- від 15 липня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, надавши належну оцінку обставинам справи, повно та всебічно з'ясувавши та встановивши їх, правильно виходив з того, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від відповідача до його доньки, та вважав встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання, шляхом звернення стягнення на це майно, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України;

- від 25 червня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, суди вказаних положень закону та роз'яснень при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували, оскільки виходили із того, що безпосередньо ОСОБА_6 не мав наміру виконувати умови договору, при цьому не встановили в цьому умислу іншої сторони правочину.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року суд виходив з того, що під договором дарування сторони фактично приховали договір застави, укладений з метою забезпечення повернення ОСОБА_3 позичених у ОСОБА_1,_2 14 200 євро, помилково визнав спірний договір фіктивним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним ( ст. 235 ЦК України).

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року суд виходив з того, що суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Відтак, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Таким чином, у судових рішеннях, наданих для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах, а підстави для висновку про те, що оскаржувана ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, відсутні.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко