Справа № 463/1873/16-ц
Провадження № 2/463/244/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6

третьої особи ОСОБА_7

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до Львівської міської ради, Відділу держгеокадастру у м. Львові Львівської області, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання незаконними і скасування ухвали, державного акту, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до відповідачів, який у встановленому законом порядку неодноразово уточнювала, та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008р. в частині надання відповідачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по вул. Старознесенській, 80а у м. Львові, який є виділеним з будинку № 80 по вул. Старознесенській у м. Львові та визнати незаконним і скасувати державний акт серії ЯЖ № 911436 від 05.05.2009р. на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку по вул. Старознесенській, 80а у м. Львові, виданий на підставі ухвали Львівської міської ради № 1815 від 15.05.2008р.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що разом із третіми особами ОСОБА_7 та ОСОБА_9 є співвласником житлового будинку № 82 у м. Львові. Межі земельної ділянки, яка виділена у власність відповідачу згідно з оскаржуваною ухвалою та державним актом вона не погоджувала, у звязку з чим така межа встановлена по будинку, який нею (позивачем) збудовано самочинно. Вважає, що тим самим оскаржувана ухвала та державний акт порушує її права як суміжного землекористувача, у звязку з чим просить визнати їх незаконними та скасувати.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2, який діє згідно належного доручення від 25.09.2006р., адвокат ОСОБА_1, який діє згідно договору про надання правової допомоги від 05.08.2016р., а також ОСОБА_3, який діє згідно належного доручення від 30.03.2017р., оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали. Крім вищенаведеного, додатково пояснили, що межі земельної ділянки узгоджені виключно з іншими співвласниками будинковолодіння № 82 на вул. Старознесенській у м. Львові третіми особами ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2004р. встановлено межу між земельними ділянками будинків № 82 та № 80, за яким така межа проходить на відстані від 0,6 до 1,7 м від самочинно збудованого будинку і під час підписання акту відповідачі протиправно змінили цю межу таким чином, що проходить вона по стіні будинку. Позивач, як співвласник цього будинку акту узгодження меж не підписувала і в такому акті про неї не згадується. Не заперечили, що самочинне будівництво здійснене позивачем не узаконене. Право власності останньої на таке будівництво не зареєстроване, що вважають, не є перешкодою для скасування оскаржуваної ухвали та державного акту, оскільки за такими документами межа проходить безпосередньо по стіні самочинно збудованого будинку, що виключає можливість його обслуговування. Тому, позов просять задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, а також її повноважний представник згідно належної довіреності ОСОБА_5 проти обґрунтованості позову заперечили. Позивач не зазначила, які саме її права є порушеними у звязку з прийняттям та видачею оскаржуваних документів, враховуючи також те, що межі земельних ділянок визначаються згідно даних земельно-кадастрової документації. Норми земельного законодавства не містять вимоги щодо підписання актів узгодження меж усіма співвласниками. Акт узгодження меж, на підставі якого прийнято оскаржувану ухвалу та видано державний акт суміжними землекористувачами підписано. Крім того, у свідоцтві про право на спадщину, на підставі якого позивач успадкувала частину будинковолодіння № 82 на вул. Старознесенській у м. Львові відсутні дані про включення до спадкової маси земельної ділянки, тоді як в аналогічних свідоцтвах, виданих на імя відповідача та третіх осіб земельна ділянка включена до спадкової маси. Право на земельну ділянку за третіми особами зареєстровано у встановленому законом порядку. Посилання на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2004р., яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою вважають невірним, оскільки визначення меж не було предметом судового розгляду цієї справи. Натомість, вказане рішення і висновок експерта, покладений в його основу стосувався земельної ділянки за адресою м. Львів, вул. Старознесенська, 80 яка на теперішній час не межує із земельною ділянкою, що по вул. Старознесенська, 82 у м. Львові. Також, за заявою ОСОБА_8 рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.12.2010р. їй, а також ОСОБА_9 виділено в натурі земельну ділянку, яка межуючи із земельною ділянкою відповідача має узгоджену у встановленому порядку спільну межу. Вважають, що оскаржувана ухвала Львівської міської ради відповідає вимогам земельного законодавства, прийнята правомірно та не порушує прав та інтересів позивача, у звязку з чим, оскаржуваний державний акт видано правомірно. Протилежного остання в судовому засіданні не довела і тому, в задоволенні позову просять відмовити в повному обсязі. Окремо звертають увагу на предявлення позову після спливу строку позовної давності, що також є підставою для відмови в задоволенні позову.

Представник відповідача ЛМР згідно належної довіреності від 17.01.2017р. ОСОБА_6 проти обґрунтованості позову заперечила. Позивач не навела підстав для скасування оскаржуваної ухвали і тим більше, не довела порушень своїх прав, тоді як межі земельної ділянки з позивачем не повинні були узгоджуватись, оскільки остання на час прийняття оскаржуваної ухвали не була ні власником, ні користувачем суміжної земельної ділянки. Межі узгоджені з суміжними землекористувачами третіми особами у справі, права яких на земельну ділянку підтверджуються правовстановлюючими документами. Крім того будинок, по стіні якого проходить межа земельної ділянки збудований самочинно, у звязку з чим не є обєктом цивільних прав та відповідно, під час визначення меж не враховувався. Тому, з врахуванням того, що відповідачем ОСОБА_4 було подано весь пакет необхідних документів для отримання у власність земельної ділянки, в задоволенні позову просить відмовити. Також, звертає увагу на предявлення позову по спливу строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови в його задоволенні.

Представник відповідача Відділу держгеокадастру у м. Львові Львівської області в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Попередньо скерував до суду письмові заперечення проти позову в яких вказує, що є неналежним відповідачем, питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, та відповідно питання про її скасування не відноситься до компетенції відділу, як територіального органу Держгеокадастру України. Просив в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримала позицію сторони відповідачів. Проти позову заперечує, в його задоволенні просить відмовити.

Третя особа ОСОБА_9 в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. За погодженням з учасниками процесу суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб, які не зявились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.01.1997р. (а.с.184), позивачу, яка згідно копії свідоцтва про шлюб змінила прізвище на «Кордоба» (а.с.213), на праві приватної власності належить 1/8 частини житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Старознесенська, 82 у м. Львові.

Рішеннями Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2004р. (а.с.38-39), а також Залізничного районного суду м. Львова від 28.12.2010р. (а.с.135-137) встановлено, що іншими співвласниками цього будинку є ОСОБА_7 та ОСОБА_9, яким належить 3/4 та 1/8 його частин відповідно.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.03.1986р. (а.с.208), після смерті ОСОБА_10 відповідач ОСОБА_4 успадкувала половину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться у м. Львові по вул. Миронюка (тепер вул. Старознесенська), 80.

Розпорядженням ЛРА ЛМР від 09.08.2007р. № 680 (а.с.66), до якого внесено зміни згідно розпорядження ЛРА ЛМР від 17.08.2007р. № 705 (а.с.67), затверджено висновок міжвідомчої комісії про технічну можливість завершити самовільно розпочату реконструкцію будинку № 80 на вул. Старознесенській з прибудовою і влаштуванням мансардного поверху та присвоєння частині будинку, що належить гр. ОСОБА_4 окремого будинкового номера 80а згідно з поданою проектною та технічною документацією. Частині будинку № 80 на вул. Старознесенській, у м. Львові, що належить ОСОБА_4 присвоєно окремий будинковий номер 80а.

Після завершення самовільно розпочатої реконструкції будинку 18.04.2014р. відповідачу ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок № 80а по вул. Старознесенська у м. Львові (а.с.121).

На підставі заяви відповідача ОСОБА_4 від 28.11.2007р. (а.с.58) та поданих документів, ухвалою Львівської міської ради від 15.05.2008р. (а.с.55, 56) останній передано у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. та в оренду терміном на 5 років земельну ділянку площею 550 кв.м., що розташовані за адресою м. Львів, вул. Старознесенська, 80а. На підставі цієї ухвали відповідачу ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.118).

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України (тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Отже, указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За положеннями ч. ч. 1, 2, 6-10 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою визначаються Законом України «Про землеустрій», який спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування.

Згідно вимог ч. 1 ст. 25 Закону України «Про землеустрій» (тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали), документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації. Серед видів документації із землеустрою, відповідно до п. «д» ч. 2 цієї статті виділяють проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

За правилами ст. 50 Закону України «Про землеустрій», проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на момент прийняття оскаржуваної ухвали визначався Порядком розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженим Постановою КМУ № 677 від 26.05.2004р.

Відповідно до п. 2 цього Порядку в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали, проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення.

Системний аналіз положень ст. ст. 116, 118 ЗК України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій», який є спеціальним законодавчим актом у сфері землеустрою, а також п. 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок свідчить про те, що за рішенням органу місцевого самоврядування без розробленого проекту щодо відведення земельних ділянок, в межах норм приватизації, безоплатно у власність передаються ті земельні ділянки, межі якої визначено в натурі без зміни її цільового призначення.

Відповідно до приписів ЗК України, кадастрові зйомки це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами ч. 1, п. «б» ч. 2 ст.198 ЗК України.

Кадастровий план земельної ділянки, яким в тому числі погоджено її межі складено у 2007 році (а.с.119).

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що земельні ділянки передані у власність відповідачу ОСОБА_4 без зміни їх цільового призначення.

Висновком від 19.10.2007р. (а.с.62) Управління архітектури Департаменту містобудування ЛМР погодило передачу у приватну власність відповідачу ОСОБА_4 земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку по вул. Старознесенській, 80а у м. Львові.

Сторони у справі не оспорюють, що будинок, по стіні якого проходить межа земельної ділянки переданої відповідачу, збудований самочинно. Представники позивача в судовому засіданні підтвердили, що таке будівництво не є узаконеним. Право власності у позивача не зареєстровано.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є акти прийому нерухомого майна до експлуатації.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Під час розгляду цивільної справи № 6-130цс13 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

З огляду на те що будинок, по стіні якого проходить межа не може вважатись обєктом цивільних прав, немає підстав для висновку, що встановлення межі по його стіні є порушенням прав позивача, оскільки остання в розумінні норм цивільного законодавства може вважатись лише власником будівельних матеріалів.

З такими висновками суду повністю узгоджуються положення ст. 3 ЦПК України, згідно з якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

В свою чергу, обєктом захисту може виступати лише обєкт цивільних прав. Оскільки будинок, який збудовано самочинно не може вважатись обєктом цивільних прав, він також не може виступати обєктом захисту у спосіб, яким обмежується право суміжного землекористувача на отримання земельної ділянки у власність, тобто у спосіб скасування ухвали ЛМР від 15.05.2008р.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Під час розгляду цивільної справи № 6-92цс13 Верховний Суд України зазначив, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У справі яка розглядається, з огляду на відсутність у позивача права власності на будинок, по стіні якого проходить межа і який не вважається обєктом цивільних прав справедливої рівноваги шляхом скасування ухвали ЛМР від 15.05.2008р. дотримано не буде, оскільки можливість виникнення права власності у відповідача ОСОБА_4 на земельну ділянку не може ставитись в залежність від дій суміжного землекористувача, якою незаконно здійснено будівництво будинку і якою таке будівництво не узаконене протягом більш як 9 років з моменту прийняття оскаржуваної ухвали.

Тому, підстав для скасування ухвали ЛМР від 15.05.2008р. суд не вбачає, внаслідок чого в задоволенні цієї вимоги відмовляє.

Серед іншого, суд враховує, що саме з врахуванням такої межі позивач в межах розгляду іншої цивільної справи вже після прийняття оскаржуваної ухвали просила затвердити порядок користування земельною ділянкою, яка закріплена за будинковолодінням № 82 про що зазначено в рішенні Залізничного районного суду м. Львова (а.с.135).

Мотиви позову про те, що акт узгодження меж (а.с.84) позивачем не підписувався правового значення не мають, оскільки такий акт підписано іншими співвласниками будинку позивача третіми особами у справі. Саме останні починаючи з 2005 і на момент підписання акту відповідно до довідки Управління земельних ресурсів у м. Львові від 04.12.2007р. (а.с.209) є фактичними землекористувачами земельної ділянки по вул. Старознесенській, 82 у м. Львові.

Позивач натомість, не надала будь-яких документів, які б підтверджували право останньої відносно земельної ділянки, у звязку з чим суд погоджується з позицією представника ЛМР про відсутність необхідності погоджувати межу земельної ділянки саме з позивачем.

Оскільки межа земельної ділянки погоджена із суміжними землекористувачами, немає підстав для висновку, що Львівська міська рада під час прийняття оскаржуваної ухвали повинна була враховувати межу згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21.05.2004р., не говорячи вже про те, що предметом розгляду у цій справі не було встановлення меж земельної ділянки, а було усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

З огляду на те, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, за відсутності підстав для скасування ухвали ЛМР від 15.05.2008р., вимогу про скасування державного акту від 05.05.2009р. також належить залишити без задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 319, 321, ЦК України, ст. ст. 3, 12, 81, 116, 118 ЗК України, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_8 до Львівської міської ради, Відділу держгеокадастру у м. Львові Львівської області, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання незаконною і скасування ухвали № 1815 від 15.05.2008 року в частині надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки, визнання незаконним і скасування (визнання недійсним) державного акту серії ЯЖ № 911436 від 05.05.2009 року на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.