Справа №482/209/16-ц 29.06.2017 29.06.2017 29.06.2017
Провадження №22-ц/784/1467/17
Категорія 27 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2О
У Х В А Л А

Іменем України

29 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю: позивача ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року у справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5

про стягнення боргу за договором позики,

у с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 14 травня 2013 року він дав у борг ОСОБА_5 3500 доларів США, зі строком повернення 14 вересня 2013 року про що склали розписку.

Посилаючись на те, що у зазначений в договорі строк борг не повернуто, позивач, просив стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 93 325 грн. 75 коп., три процента річних у розмірі 6 543 грн. 03 коп. та судові витрати.

Справа судами розглядалась неодноразово, останнім рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 93 325 грн. 75 коп., що еквівалентно 3500 доларам США боргу за договором позики від 14 травня 2013 року, та 6 543 грн. 03 коп. три відсотки річних від простроченої суми боргу. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на те, що текст, наданої позивачем розписки не містить умов щодо як отримання цих грошових коштів у борг, так і щодо наявності їх повернення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, на підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ( ч. 2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів, зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідно також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 24 лютого 2016 року № 6-50 цс 16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено, що 14 травня 2013 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_3 розписку, згідно з якою відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 3500 доларів США на строк до 14 вересня 2013 року ( а.с. 7).

Отже, грошові кошти отримані відповідачем за розпискою від 14 травня 2013 року підлягають поверненню до 14 вересня 2013 року, тому є боргом ОСОБА_5 перед позивачем, оскільки встановлено строк повернення позики.

В установлений в договорі строк позичальник борг не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, дата 14 вересня 2013 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обовязки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.

Проте відповідач такі докази суду не надав, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався.

Враховуючи зазначенні положення закону та невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі у розмірі 93 325 грн. 75 коп., що еквівалентно 3500 доларам США.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляцій за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 625 ЦК України та стягнув 6 543 грн. 03 коп. три проценти річних від простроченої суми.

Доводи представника ОСОБА_5 про відсутність боргових зобовязань перед позивачем, колегія суддів не може прийняти до уваги оскільки зазначені обставини спростовуються розпискою складеною 14 травня 2014 року .

До того ж договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався протягом розгляду справи у суді першої інстанції.

Посилання відповідача на те, що текст, наданої позивачем розписки не містить умов щодо як отримання цих грошових коштів у борг, так і щодо наявності їх повернення, спростовується текстом розписки, з якого вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 3500 доларів США на строк до 14 вересня 2013 року ( а.с. 7).

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

ОСОБА_6