Справа № 520/9539/17
Провадження № 2/520/8651/17
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Єгорової Н.Ю,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання ОСОБА_2 такою особою, що втратила право користуватися житловою площею в 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_2.
У судовому засіданні позивачка посилалася на те, що на підставі договору дарування від 2 березня 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-435, вона є власницею 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_2. У даній частині житлового будинку 20 серпня 2012 року за її згодою була зареєстрована її племінниця ОСОБА_2, яка до цього моменту була зареєстрована в АДРЕСА_1. На початку 2014 року ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, де отримала паспорт громадянина Російської Федерації, набула право власності на квартиру АДРЕСА_3, та з 29 серпня 2014 року є зареєстрованою за даною адресою. На даний час ОСОБА_2 добровільно знятися з реєстрації відмовляється у зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до суду.
Відповідачка у судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, надіслала заяву, в якій позов визнала та просила розглянути справу у її відсутності.
Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України Київським районним судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 2 березня 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-435, ОСОБА_1 є власницею 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_2.
За даною адресою 20 серпня 2012 року за згодою власника ОСОБА_1 на реєстраційної облік була поставлена її племінниця ОСОБА_2.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності,закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. За змістом ч. 3 та ч. 4 ст. 324 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час, з 2014 року не проживає у даному житловому приміщенні. В свою чергу, зняття з реєстраційного обліку, є наслідком визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення.
Право вибору способу захисту порушеного права належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК, ст.ст. 3,4 ЦПК України). Обраний позивачем спосіб захисту визнання відповідача таким, що втратив прав право користування житловим приміщенням квартири - не суперечить положенням ст.. 16 ЦПК України.
Крім того, як зазначив ВСУ в постанові від 16 листопада 2016 року №6-709цс16 згідно з положеннями ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі ст.. 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідачка ОСОБА_2 в 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_2 не проживає, що в акті про фактичне проживання від 3 серпня 2017 року підтвердили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Дана обставина також й не заперечувалася відповідачкою ОСОБА_2 у заяві, наданій до суду.
Крім того суд вважає на необхідне зазначити, що на початку 2014 року ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, де отримала паспорт громадянина Російської Федерації, набула право власності на квартиру АДРЕСА_3, та з 29 серпня 2014 року є зареєстрованою за даною адресою.
Факт перебування ОСОБА_2 на реєстраційному обліку за даною адресою, перешкоджає власникові даної частини житлового будинку у здійсненні права власності у повному обсязі, позивачка вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб.
Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважне або тимчасово.
При викладених обставинах суд вважає, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст. ст. 29, 391 ЦК України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і підлягають задоволенню, оскільки вказана частина житлового будинку належить позивачці на праві приватної власності на законних підставах, відповідачка з 2014 року у будинку не проживає, а тому втратила право користуватися житловою площею у даній квартирі.
Керуючись ст.ст. 213, 215, 226-228 ЦПК України, ст. ст. 29, 391 ЦК України, ст. ст. 6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою особою, що втратила право користуватися 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_2.
Дане рішення є підставою для зняття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з реєстраційного обліку з 11/20 частин житлового будинку АДРЕСА_2..
Рішення може бути переглянуто Київським районним судом м. Одеси за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Калініченко Л. В.