Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
==============================================================================================================Єдиний унікальний номер 335/249/16-ц Головуючий у 1 інстанції Соболєва І.П.
Номер провадження 22-ц/778/1343/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року у справі за позовом Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за кредитним договором та по зустрічному позову ОСОБА_6 до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_5, про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 02.07.2012 ОСОБА_6, як член Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», отримала кредит в розмірі 15 000 грн. відповідно до кредитного договору № 11581 від 02.07.2012, який укладено між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» та ОСОБА_6 У п. 1.1. Кредитного договору зазначено, що кредитодавець зобовязується надати позичальнику кредит у сумі 15 000 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором. Пунктом 2.1. кредитного договору зазначено, що кредит надається строком на 24 місяці від дати отримання позичальником кредиту, тобто до 02.07.2014. Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, плата за користування кредитом (проценти) становить 48% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються на фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту.

З метою забезпечення повернення кредиту, 02.07.2012 між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений договір поруки № 11581. Згідно п. 1.1. договору поруки, поручителі поручаються перед спілкою за виконання позичальником умов кредитного договору № 11581 від 02.07.2012, а також всіх майбутніх додаткових угод до нього, по своєчасному і повному поверненню суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та можливих збитків у розмірі та на умовах, встановлених вказаним кредитним договором та зобовязуються в порядку, передбаченому цим договором погасити борг позичальника перед спілкою в повному обсязі. Відповідно до п. 3.1. договору поруки, сторони встановили строк дії поруки за даним договором 8 років з дня підписання сторонами договору, тобто договір поруки діє до 02.07.2020.

Пунктом 3.7. кредитного договору передбачено, що за будь-яких умов, у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково, з наступного дня прострочення цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком позичальник сплачує додаткову плату за користування кредитом у розмірі 0,15 процента від залишку суми заборгованості кредиту за кожен день прострочки кредиту.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальник частково повернула суму кредиту в розмірі 2 725 грн. та відсотки за користування кредитом в сумі 9 351 грн., станом на 12.01.2016 в неї виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 33 973 грн. 74 коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 12 275 грн. та заборгованості по процентам в сумі 21 698 грн. 74 коп., Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» просила суд стягнути з відповідачів вказану суму в солідарному порядку.

19.10.2016 ОСОБА_6 звернулась із вказаною зустрічною позовною, посилаючись на те, що кредитний договір № 11581 від 07.02.2012 між ОСОБА_6 та ЗОКС «Довіра» укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», також договір укладено шляхом введення в оману позичальника, оскільки відповідно до кредитного договору сума кредиту надається для ведення особою особистих селянський господарств, тобто це споживчий кредит, хоча ніякого селянського господарства вона не має, кредитодавцем не надано необхідної інформації стосовно договору позичальнику, нараховано надмірні штрафні санкції, що свідчить про про несправедливі умови кредитного договору. ОСОБА_6 зазначає, що для надання даного кредиту у кредитної спілки «Довіра» повинна бути відповідна ліцензія від Держокфінпослуг. Просила суд визнати недійсним кредитний договір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року позов Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, на користь Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 33 973,74 гривні (тридцять три тисячі девятсот сімдесят три гривні 74 копійки), а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень в рівних частках. У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_6, подавла апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задовольнити, відмовити у задоволенні позову «Довіра».

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд обґрунтовано виходив з положень ст.ст. 1050, 1054, 509, 554, 543, 525, 526 ЦК України, умов кредитного договору, укладеного сторонами, та прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідачів суми заборгованості як з солідарних боржників.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Суд дійшов правильного висновку, що підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відсутні.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх обєднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб їх членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок обєднаних грошових внесків членів кредитної спілки.

Абзацом третім ч.1 ст.21 цього Закону передбачено, що кредитна спілка відповідно до свого статуту надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.1, п.4 ч.1 ст. 34, ч.2 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.4 ст.8 Закону України «Про кредитні спілки» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк і під процент, діяльність з надання фінансових кредитів підлягає обов'язковому ліцензуванню. Здійснення діяльності з надання фінансових кредитів дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії.

Частиною 4 ст.8 Закону «Про кредитні спілки» передбачено, що ліцензуванню в кредитній спілці підлягає діяльність по залученню внесків(вкладів) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також інші види діяльності відповідно до закону.

гідно із ч.3 ст.5, п.3 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» таким видом діяльності є надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів, до яких не відносяться внески членів кредитної спілки, що спрямовуються на формування капіталу кредитної спілки.

Відповідно до Ліцензійних умов проведення діяльності кредитних спілок з надання фінансових послуг, затверджених розпорядженням комісії з регулювання фінансових послуг України від 02.12.2003 року №14, діяльність кредитної спілки з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної спілки, а також коштів кредитних спілок, що є їх членами, та коштів спільних фінансових фондів асоціації кредитних спілок, утворених їх членами, не потребує отримання ліцензії.

У відповідності до п.5.1 Статуту кредитна спілка «Довіра» надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі.

Судом попередньої інстанції встановлено, що 02.07.2012 між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» та її членом ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 11581, відповідно до якого ОСОБА_6 отримала кредит в сумі 15 000 грн.

Згідно п. 1.1. кредитного договору, кредитодавець зобовязується надати позичальнику кредит у сумі 15 000 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 2.1. зазначеного кредитного договору було передбачено, що кредит надається строком на 24 місяці від дати отримання позичальником кредиту, тобто до 02.07.2014.

Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, плата за користування кредитом (проценти) становить 30% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються на фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту.

Згідно із пунктом 3.3. кредитного договору, сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка розрахунків, який є невідємною частиною цього договору.

Пунктом 3.7. кредитного договору передбачено, що за будь-яких умов, у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково, з наступного дня прострочення цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком позичальник сплачує додаткову плату за користування кредитом у розмірі 0,15 процента від залишку суми заборгованості кредиту за кожен день прострочки кредиту.

ОСОБА_6 невиконала неналежним чином умови кредитного договору.

За період дії кредитного договору боржником погашено суму кредиту у розмірі 2 725 грн. та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 9 351 грн.

Внаслідок неналежного виконання зобовязань за кредитним договором, у боржника виникла заборгованість, яка станом на 12.01.2016 становить 33 973 грн. 74 коп., з якої заборгованість по тілу кредиту становить 12 275 грн., заборгованість по процентам 21 698 грн. 74 коп., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком.

Вказаний розрахунок відповідачами протягом судового розгляду справи не спростовано.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України діє презумпція правомірності правочину.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Сторони в договорі визначили несвоєчасне погашення кредиту як кредитний ризик і передбачили сплату процентів у підвищеному розмірі (п. 3.7. кредитного договору).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що в п. 3.7 договору передбачено сплату неустойки та її розмір, та необхідно застосовувати спеціальну позовну давність в один рік,є неприйнятними.

Не вбачається і підстав для зменшення вказаної суми.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України та ч.1 ст. 1056-1 ЦК України у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК України, не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що проценти мають бути нараховані в іншому ніж передбачено договором розмірі не ґрунтуються на вимогах закону та умовах договору.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві (ч.3 ст.1049 ЦК України).

У п.5.1.7 договору передбачено, що у випадку прострочення сплати частини або всієї суми кредиту проценти нараховуються, виходячи з фактичного строку користування кредитом.

Кредитні кошти не повернуті і відповідно до п.5.1.7 договору закінчення строку надання позики не впливає на нарахування процентів за цим договором.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 02.07.2012 між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра», з однієї сторони, та ОСОБА_7, ОСОБА_5, з іншої сторони укладено договір поруки № 11581.

Згідно п. 1.1. договору поруки, поручителі поручилися перед спілкою за виконання позичальником умов кредитного договору № 11581 від 02.07.2012, а також всіх майбутніх додаткових угод до нього, по своєчасному і повному поверненню суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та можливих збитків у розмірі та на умовах, встановлених вказаним кредитним договором та зобовязуються в порядку, передбаченому цим договором погасити борг позичальника перед спілкою в повному обсязі.

Відповідно до п. 3.1. договору поруки, сторони встановили строк дії поруки за даним договором 8 років з дня підписання сторонами договору, тобто договір поруки діє до 02.07.2020 року.

Доводи щодо припинення поруки є неприйнятними .

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

В договорі поруки встановлено строк 8 років з моменту підписання договору (п. 3.1. договору поруки).

Отже, оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права, а доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення при укладенні договору Закону «Про захист прав споживачів», про нікчемність угоди зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилалась апелянт в суді першої інстанції, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: