Справа № 750/1399/17 Провадження № 22-ц/795/1267/2017 Головуючий у I інстанції - Логвіна Т. В. Доповідач - Мамонова О. Є.
Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

за участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення,

третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради, -

У С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про виселення відповідача ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1. Позов обґрунтовувала тим, що вона є співвласником вказаної квартири, проживає в ній разом із своєю донькою та онуками. Відповідач, колишній зять, звільнившись з Коростенської виправної колонії № 71, у січні 2015 року самовільно заселився в спірну квартиру і в ній проживає. ОСОБА_4 не є членом її сім'ї, тому не має права користуватись належною їй квартирою. ОСОБА_4 заважає вільно користуватись належним на праві спільної приватної власності майном та в добровільному порядку виселятись не збирається. Посилаючись на ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України просила усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення районного суду та ухвалити нове по суті позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заявниця наголошує на тому, що у ОСОБА_4 є ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1, що дає йому вільний доступ до квартири, де мешкає вона, її дочка та онуки, опікунами яких вона є. Зазначає, що відповідач не є членом її сім'ї, а тому він не має права користуватись квартирою АДРЕСА_1. Вказує, що ОСОБА_4 заважає вільно користуватись належним їй на праві приватної власності майном.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_4, який наполягав на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, зважаючи на наступне.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у квартирі, співвласником якої є позивач, не проживає, що унеможливлює його виселення, позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування іншим шляхом ніж виселення не заявлено.

Однак з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд через невідповідність висновків суду обставинам справи, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Судом по справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 листопада 2002 року ОСОБА_1, її дочка ОСОБА_5 та онука ОСОБА_6 є співвласниками в рівних частинах квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Із технічної характеристики квартири вбачається, що квартира є однокімнатною із жилою площею 20 кв.м, загальною площею 38,6 кв.м (а.с. 15).

Згідно довідки ЖЕК-13 № 4437 від 17 жовтня 2016 року в зазначеній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1, її дочка ОСОБА_5 та онуки - ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_3) (а.с. 18А).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11-12).

Як вбачається з довідки № 16 від 21 січня 2014 року Коростенської виправної колонії № 71 ОСОБА_4 відбував покарання в даному закладі з 14.07.2001, кінець строку за вироком 27.12.2014 (а.с. 14).

Згідно посвідчення НОМЕР_1, виданого Деснянською районною у м. Чернігові радою 06 листопада 2015 року, ОСОБА_1 є опікуном над ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_3) (а.с. 18).

Опіка була встановлена над малолітніми онуками ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що батько дітей - ОСОБА_4 відбуває покарання в місцях позбавлення волі, рішенням суду позбавлений батьківських прав, а мати дітей - ОСОБА_5 не може виконувати батьківські обов'язки по їх вихованню у зв'язку з тривалою хворобою (висновок лікарсько-консультативної комісії КЛПЗ «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» про наявність у матері тривалої хвороби, що перешкоджає виконанню батьківських обов'язків) (а.с. 16-17).

З акту про проживання особи не за місцем реєстрації від 22 січня 2017 року (а.с. 19) вбачається, що ОСОБА_4 проживає за адресою АДРЕСА_1 починаючи з січня 2015 року по теперішній час.

Допитана у судовому засіданні районного суду свідок ОСОБА_9, що підписувала вищезазначений акт, пояснила, що бачила ОСОБА_4 у спірній квартирі, знає, що в нього є ключі від квартири.

У матеріалах справи містяться численні висновки за результатами перевірки за зверненнями ОСОБА_1, зокрема:

- висновок від 11.03.2015, згідно якого 27.02.2015 до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області надійшло повідомлення ОСОБА_1, мешкає АДРЕСА_1, про те, що зять вчинив сімейну сварку. В ході проведення перевірки при неодноразовому виході за адресою: АДРЕСА_1 двері квартири ніхто не відчинив;

- висновок від 16.03.2015, згідно якого 06.03.2015 до чергової частини ЧМВ УМВС України в Чернігівській області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що за адресою АДРЕСА_1, прийшов зять та вчинив сварку. При проведенні перевірки, ОСОБА_1 повідомила, що її зять вже пішов, розібралися самостійно, претензій не має (а.с. 38);

- висновок від 24.11.2015, згідно якого 11.11.2015 до ЧВП ГУНП в Чернігівській області з заявою звернулась ОСОБА_1, в якій просить вжити заходів до свого колишнього зятя ОСОБА_4, що мешкає АДРЕСА_1. В ході перевірки цієї інформації з гр. ОСОБА_4 було проведено індивідуально-профілактичну бесіду та винесено протокол офіційного попередження щодо недопущення протиправної поведінки по відношенню до гр. ОСОБА_1 (а.с. 37);

- висновок від 27.12.2015, згідно якого 11.12.2015 до ЧВП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява від ОСОБА_1 в якій вона повідомляє, що з чоловіком дочки виник конфлікт та просить вжити заходів щодо недопущення насильства з боку гр. ОСОБА_4 В ході проведення перевірки з ОСОБА_4 було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення протиправної поведінки по відношенню до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1 та винесено протокол офіційного попередження (а.с. 40 зворотна сторона).

- висновок від 07.04.2016, згідно якого 14.03.2016 о 02:15 год. до ЧВП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що її зять гр. ОСОБА_4 вчинив сварку. В ході проведення перевірки в телефонній розмові гр. ОСОБА_4 пояснив, що він знаходиться на роботі в м. Києві та приїде до м. Чернігова 25 квітня (а.с. 39 зворотна сторона);

Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном, Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, на які посилається ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У відповідності до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Як зазначала в суді першої інстанції позивач ОСОБА_1, відповідач проживав у спірній квартирі постійно до грудня 2016 року, а після - з'являється періодично, в квартирі залишилися його особисті речі, він має ключі від квартири.

За поясненнями самого ОСОБА_4, даними у судовому засіданні апеляційного суду, він дійсно має ключі від квартири (ключі були продемонстровані відповідачем складу суду та присутнім у залі), оскільки сам встановив замки у двері. У спірній квартирі знаходяться деякі його речі, зокрема дублянка. Ним особисто було зроблено ремонт у квартирі, переклеєні шпалери, замінено вікно, куплено диван. За твердженнями відповідача, дозвіл на проживання він має від своєї цивільної співмешканки - ОСОБА_5, а тому має повне право на користування квартирою.

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що відповідач перешкоджає позивачці здійснювати право власності на свій розсуд, мирно володіти належною їй квартирою, зважаючи на наявність у ОСОБА_5 ключів від спірної квартири, присутність його речей у квартирі, його впевненість у наявності права на користування квартирою за відсутності юридичних підстав для цього.

Обрання позивачем способу захисту свого цивільного права шляхом виселення, на думку апеляційного суду, відповідає загальним правомочностям власника майна і його праву вимагати усунення будь-яких порушень цього права, хоча б ці порушення й не були поєднані з позбавленням володіння, як це передбачено ст.ст. 386, 391 ЦК України та ст. 47 Конституції України, а також положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, у матеріалах справи наявні належні докази понесення позивачем витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та апеляційний розгляд справи (а.с. 1, 70), то відповідно з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1344 грн (640 грн - за розгляд справи судом першої інстанції + 704 грн за апеляційний розгляд справи).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309 ч. 1 п. 3, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2017 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1344 грн у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: