АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Герман Я.І.

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 липня 2017 року

встановила:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Зазначав, що з листопада 1988 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі.

Під час спільного проживання 10 червня 2008 року ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вказаний будинок придбано за його власні кошти від продажу належного йому незакінченого будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_2 та за рахунок отриманої за місцем роботи у ПАТ ЕК «Чернівціобленерго» одноразової допомогу в розмірі 15 955 грн 20 коп., просив поділити майно, що було придбано під час спільного проживання з відповідачкою, визнавши за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, як такий, що належить йому на праві приватної власності.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 липня 2017 року позов задоволено частково.

___________________________________________________________________________________________________________

Справа №724/329/17 Провадження 22ц-/980/17 Категорія 48

Головуючий у 1 інстанції Гураль Л.Л. Доповідач Яремко В.В.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, яке є спільним майном подружжя.

Вирішено питання судових витрат.

В решті частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах відповідачки ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок є спільним майном подружжя, а тому виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, набутого в період шлюбу, за позивачем слід визнати права на 1/2 частину цього майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 25 листопада 1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Масловською І.Ю. на ім'я відповідачки ОСОБА_5 придбано житловий будинок АДРЕСА_1.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховниий Суд України у постановах від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 07 грудня 2016 року у справі 6-1568цс16.

На подібну правову позицію у справі №6-2641цс15 посилається апелянт.

Водночас наявні у справі докази не свідчать про те, що спірний будинок було придбано за особисті кошти відповідачки ОСОБА_5

Заперечуючи проти позову, представники відповідачки як на доказ того, що спірне майно не є спільним майно подружжя, посилалися на те, що кошти на придбання будинку у сумі 25 000 доларів США у травні 2008 року були надіслані відповідачці з Російської Федерації її донькою ОСОБА_7, а отже вони були власністю відповідачки.

Такими є і доводи апеляційної скарги.

Проте з такими доводи апеляційної скарги погодитися не можна.

У справі встановлено, що дійсно 10 травня 2008 року від імені п'яти різних осіб на ім'я інших осіб, в т.ч. в одному випадку на ім'я відповідачки ОСОБА_5, було здійснено п'ять переказів коштів по 5 000 доларів кожний (а.с.115-118), які за часом передували укладенню договору купівлі-продажу спірного будинку.

Допитана за ініціативою представників відповідачки в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_7 пояснила, що всі кошти на придбання спірного будинку належали їй, будинок придбавався для неї, а не для подружжя ОСОБА_1.

Свідок пояснила, що у зв'язку із зайнятістю на роботі вона не змогла прибути в Україну для укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, тому будинок було оформлено на відповідачку ОСОБА_5

Наведене у сукупності з іншими доказами, яким суд першої інстанції дав відповідні оцінку, свідчить, що кошти, що були використані для придбання спірного будинку, не були особистими коштами відповідачки ОСОБА_5, а тому підстави вважати, що спірний будинок є особистою приватною власністю відповідачки, як про це стверджується в апеляційній скарзі, відсутні.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанову від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539 цс16.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тому, використання для придбання сторонами у спірному випадку коштів інших осіб, не свідчить, що придбане майно не є спільною власністю подружжя.

За наявністю відповідного спору з приводу поділу боргових зобов'язань сторін, він може бути вирішений за окремим позовом.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що оскільки надані представником відповідачки письмові документи про перерахування коштів не містять відмітки про призначення платежу, відправниками та отримувачами коштів виступають різні фізичні особи, то це не дає можливості встановити, що кошти в сумі 25 000 доларів США були переведені для купівлі спірного будинку.

Зважаючи на пояснення представників відповідачки, час переказу коштів, який мав місце незадовго до укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, відсутності у сторін у період придбання будинку значних заощаджень та доходів, слід дійти висновку про обґрунтованість доводів представників відповідачки про те, що зазначені кошти були використані на придбання спірного будинку.

Проте цей висновок суду не вплинув на правильність вирішення спору, оскільки указані кошти не були особистими коштами відповідачки.

Отже, рішення суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті є правильним, а доводи апеляційної скарги не даються підстав для його скасування.

Відповідно до чч. 2, 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги та скасування рішення в частині вирішення питання про судові витрати.

За характером цивільно-правового спору сторонами у даній справі є колишнє подружжя: позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_5

Встановлено, що на час пред'явлення позову та розгляду справи відповідачка ОСОБА_5 визнана недієздатною.

Представництво її інтересів у суді першої інстанції здійснювала законний представник ОСОБА_3

Згідно з ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Отже, відповідачем у даній справі є ОСОБА_5, а не ОСОБА_3, яка є законним представником відповідачки, як про це помилково у позовній заяві зазначив позивач, а в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У порушення указаних норм процесуального права, суд першої інстанції поклав обов'язок з відшкодування понесених позивачем витрат зі сплати судового збору не на відповідачку, а на її представника.

Тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню.

У справі встановлено, що відповідачка є інвалідом першої групи, тому відповідно до правил ч. 2 ст. 88 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 1077 грн 08 коп. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ч. 2 ст. 303, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 липня 2017 року в частині Стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1077 гривень 08 коп. - витрат зі сплати судового збору скасувати.

Витрати ОСОБА_1 зі сплати судового збору у розмірі 1077 (однієї тисячі сімдесяти семи) гривень 08 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В.В. Яремко

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна