АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарях - Крічфалуши С.С., Куркіній І.В., Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Златобанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 р. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Златобанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а

У серпні 2015 р. ПАТ «Златобанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 20.01.2009 р. між АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 003/09/N за умовами якого банк надав відповідачеві кредит у розмірі 630 000,00 грн. зі сплатою 18 % річних за користування кредитними коштами на строк до 19.01.2029 р. на придбання трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

18.05.2011 р. між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 003/09/N від 20.01.2009 р., відповідно до якої сторони домовились викласти текст кредитного договору в новій редакції.

Посилаючись на те, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, а ОСОБА_1 належним чином не виконує зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за його користування, у зв'язку з чим станом на 14.08.2015 р. у нього виникла заборгованість у розмірі 250 390,25 грн. з яких: 215 196,25 грн. - заборгованість за кредитом, 27 202,34 грн. - заборгованість по процентах, 2 991,76 грн. заборгованість по сплаті пені; 5 000,00 грн. - штраф за неналежне виконання зобов'язань, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» зазначену суму заборгованості.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.04.2017 р. у задоволенні позовних вимог ПАТ «Златобанк» відмовлено.

Справа № 754/11951/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7395/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Журавська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Златобанк» просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку, посилаючись на неповне зЧясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вказував на не урахування судом того, що з прийняттям виконавчою дирекцією Фонду гарантування фізичних осіб 13.02.2015 р. рішення №30 про запровадження з 14.02.2015 р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів

фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк», Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів при регулюванні правовідносин, які виникають при запровадженні процедури тимчасової адміністрації та ліквідації у банківській установі.

Звертав увагу на те, що в силу ст. 38 цього Закону на Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб покладається обов'язок забезпечення збереження коштів банку та перевірку правочинів вчинених банком протягом року до запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 цього Закону.

Угоди про відступлення права вимоги, укладені між АТ «Златобанк», ОСОБА_4 і ОСОБА_1, а також між АТ «Златобанк», ОСОБА_5 і ОСОБА_1 та угода, укладена між АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 про зарахування зустрічних однорідних вимог є нікчемними відповідно до пунктів 2, 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку з чим 07.05.2015 р. ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були направлені повідомлення про нікчемність укладених ними угод та застосовані наслідки їх нікчемності.

Крім того суд залишив поза увагою, що договори про відступлення права вимоги та угода про зарахування зустрічних однорідних вимог укладені з порушенням обмежень в діяльності ПАТ «Златобанк», встановлених постановою Правління Національного банку України від 19.08.2014 р. № 506/БТ, якою зокрема визначено, що розрахунки у національній валюті повинні здійснюватися виключно через кореспондентський рахунок відкритий у Національному банку України.

Натомість розрахункові операції від 16.01.2015 р. та 17.01.2015 р. щодо відступлення права вимоги, зарахування зустрічних однорідних вимог, погашення заборгованості за кредитним договором були здійснені не через кореспондентський рахунок АТ «Златобанк» в Національному банку України, а безпосередньо з одних рахунків ПАТ «Златобанк» на інші рахунки відкриті в цьому банку.

Також посилався на те, що суд першої інстанції не урахував встановлені постановою Правління Національного банку України від 04.12.2014 р. № 777/БТ обмеження в діяльності банку - не допускати проведення будь-яких активних операцій з інсайдерами та пов'язаними особами, тоді як угода про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладена з відповідачем 17.01.2015 р. (який до 18.02.2015 р. працював у АТ «Златобанк» на посаді заступника Голови правління з бізнесу на фінансових ринках) і був пов'язаною з банком особою в розумінні ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», і укладені з ним угоди про відступлення вимог та зарахування зустрічних однорідних вимог є, як активною, так і пасивною операцією, оскільки стосується як припинення зобов'язань за кредитним договором так і припинення зобов'язань за договорами банківського вкладу, тобто укладена з порушенням постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 р. № 777/БТ.

В судовому засіданні представник ПАТ «Златобанк» просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_1 та його представник просили апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а її доводи безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 20.01.2009 р. між АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 003/09/N за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит на купівлю трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 630 000,00 грн. зі сплатою 18% річних за користування кредитом, строком до 19.01.2029 р.

18.05.2011 р. між АТ «Златобанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 003/09/N від 20.01.2009 р. відповідно до якої сторони домовились викласти текст кредитного договору в новій редакції.

16.01.2015 р. між АТ «Златобанк», ОСОБА_4, ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_4 відступила відповідачеві, а останній набув право вимоги за Угодою про приєднання до публічної пропозиції банківського вкладу про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (договір банківського вкладу) №076775 від 09.12.2014 р., укладеного між АТ «Златобанк» та ОСОБА_4, зокрема ОСОБА_1 набув право вимоги до ПАТ «Златобанк» про повернення вкладу в розмірі 12 003, 36 доларів США та сплати процентів, нарахованих на суму вкладу в розмірі 95,21 доларів США.

16.01.2015 р. між АТ «Златобанк», ОСОБА_5, ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за умовами якого ОСОБА_5 відступив ОСОБА_1 право вимоги за Угодою про приєднання до публічної пропозиції банківського вкладу про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (договір банківського вкладу) №076776 від 09.12.2014 р., укладеного між ОСОБА_5 та ПАТ «Златобанк».

За цим договором ОСОБА_1 набув право вимаги до ПАТ «Златобанк» про повернення вкладу в розмірі 12 003,36 доларів СШАта сплати процентів, нарахованих на суму вкладу в розмірі 95, 21 доларівСША.

17.01.2015 р. між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до якої грошові зобов'язання за договорами відступлення прав вимоги від 16.01.2015 р. та кредитним договором №003/09/N від 20.01.2009 р. припиняються в повному обсязі, оскільки зустрічні грошові вимоги сторін за зазначеними договорами є рівними.

Рішення про підписання Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог прийняте на засіданні кредитного комітету ПАТ «Златобанк» та оформлене протоколом від 15.01.2015 р.

На підставі постанови правління Національного банку України від 13.05.2015 р. № 105 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13.02.2015 р. № 30 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Златобанк», яким з 14.02.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Златобанк» ОСОБА_6

07.05.2015 р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Златобанк» ОСОБА_6 направив ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомленням про нікчемність договорів відступлення права вимоги від 16.01.2015 р. та договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.01.2015 р. з посиланням на ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з наявних у матеріалах справи доказів не убачається проведення ПАТ «Златобанк» з ОСОБА_1 активних операцій, які були заборонені відповідно до постанови Національного банку України від 04.12.2014 р № 777/БТ, а також доказів на підтвердження проведення розрахункових операцій щодо відступлення права вимоги, зарахування зустрічних однорідних вимог, погашення заборгованості за кредитним договором не через кореспондентський рахунок позивача в Національному банку України. як це було передбачено постановою Правління Національного банку України від 19.08.2014 р. № 506/БТ.

Крім того суд першої інстанції послався на те, що позивач не довів, що укладена між сторонами угода про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.01.2015 р. містить умови, що передбачають надання відповідачеві певних переваг, оскільки така угода не містить умов, які передбачають платіж чи передачу майна, а посилання представника позивача на те, що проведення зарахування однорідних вимог між сторонами по справі призвело до неповернення грошової маси на рахунку банку, що зменшило можливості виконання банком зобов'язань перед іншими кредиторами є необґрунтованими, оскільки внаслідок укладення зазначеної угоди припинились не лише зобов'язання відповідача перед банком, а і зобов'язання банку перед відповідачем на однакову суму - 382 342,71 грн.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Спеціальним законом, який регулює відносини між сторонами після віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження в ньому тимчасової адміністрації є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно ч. 3 ст. 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з підстав, передбачених пунктами 2 та 7 (на які посилається ПАТ «Златобанк» в позовній заяві, а саме якщо:

банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

В апеляційній скарзі ПАТ «Златобанк» вказувало на те, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позивних вимог ПАТ «Златобанк» ґрунтується на помилковому застосуванні зазначених положень закону та оцінки доказів з огляду те, що проведення зарахування зустрічних однорідних вимог між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 призвело до неповернення грошової маси у розмірі 382 342,71 грн. на рахунки банку, зменшило можливості банку виконання зобов'язань перед іншими кредиторами на цю суму, та надало переваги іншим кредиторам прямо не встановлених законом.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами, оскільки ключовою підставою для визнання укладеного банком правочину нікчемним за змістом п. 7 ч. 3 ст. 38 Закон України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» є укладення правочину, умови якого передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг) прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Як убачається з укладеної між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_1 угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.01.2015 р. її метою було реальне зарахування зустрічних однорідних вимог, а не платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг) прямо не встановлених законом.

Передачі коштів банку (іншого майна), внаслідок укладення такої угоди, чи їх надходження на рахунок банку не відбулося, фактично було проведено взаємозалік зустрічних однорідних вимог, шляхом списання грошових коштів з рахунків за договорами банківського вкладу № 076775 від 09.12.2014 р. та № 076776 від 09.12.2017 р., право вимоги за якими набув відповідач, та направлення їх на погашення фактичної заборгованості за кредитним договором укладеним між АТ «Златобанк» та ОСОБА_1, в результаті яких були припинені як зобов'язання банку за договорами банківського вкладу, так і зобов'язання відповідача перед банком за кредитним договором.

Укладення такої угоди не покладало на банк зобов'язання, внаслідок якого він став неплатоспроможним, або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Наведе позивачем обґрунтування нікчемності договорів про відступлення права вимоги за договорами від 16.01.2015 р., укладеними між ПАТ «Златобанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а також між ПАТ «Златобанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з посиланням на те, що ці договори укладені з метою надання переваг (пільг) кредиторам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які у такий спосіб начебто отримали задоволення своїх вимог за договорами банківських вкладів позачергово є непереконливим, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як власники належних їм на банківських вкладах коштів, станом на день укладення договорів відступлення права вимоги мали право розпорядитися ними у такий спосіб за відсутності законодавчих обмежень, в тому числі вимагати дострокового повернення коштів.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав вважати нікчемними договори про відступлення права вимоги від 16.01.2015 р., укладені між ПАТ «Златобанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а також між ПАТ «Златобанк», ОСОБА_5 та ОСОБА_1, та угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 17.01.2015 р., укладену між АТ «Златобанк» та ОСОБА_1

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Златобанк» обґрунтовував свої вимоги нікчемністю, укладених договорів про відступлення права вимоги та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог з підстав, передбачених п. 2, п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку зазначеним доводам та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

При цьому суд, пославшись на роз'яснення, викладені у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до якого вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору, правильно зазначив про наявність між сторонами спору щодо нікчемності укладених договорів, а тому позивач мав заявляти вимоги про встановлення нікчемності правочину .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що договори про відступлення права вимоги та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідають обмеженням у діяльності АТ «Златобанк», встановленим постановами Правління Національного банку України від 19.08.2014 р. № 506/БТ та від 04.12.2014 р. №777/БТ, зокрема щодо здійснення розрахунків в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок відкритий у Національному банку України, та не допускати в діяльності банку проведення будь-яких активних операцій з інсайдерами та пов'язаними особами, є непереконливими.

Наведені доводи щодо невідповідності укладених угод вимогам закону, відповідно до вимог ст.ст. 203, 216 ЦК України за умови їх доведеності є підставною для визнання оспорюваних правочинів недійсними за рішенням суду.

Позивач у зазначеній справі не заявляв вимог про визнання оспорюваних правочинів недійсними, рішення суду про визнання оспорюваних правочинів недійсними не ухвалювалось, а тому суд першої інстанції, виходячи з встановлених ним обставин справи та положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених законом або договором, зокрема зарахуванням (ст. 601 ЦК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Златобанк».

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України , колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Златобанк» відхилити, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2017 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: