АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №754/2251/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретарі: Пузикова В.В., Юрченко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7770/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,051 га, що розташована на території Садівничого товариства «Лютежське» в с. Проців, Бориспільського району, Київської області, яка належала ОСОБА_5, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Процівської сільської ради народних депутатів від 25 січня 1996 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на майнові права на будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0, 051 га, на території Садівничого товариства «Лютежське» в с. Проців, Бориспільського району, Київської області, яка належала ОСОБА_5, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Процівської сільської ради народних депутатів від 25 січня 1996 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на гаражний бокс АДРЕСА_5

Стягнуто з ОСОБА_1 на .користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654, 00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити Зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_2 не відповідають критеріям законності та обґрунтованості, а тому суд першої інстанції ухвалив неправомірне рішення. Зазначає, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях. Вказує, що суд розглянув клопотання про застосування строків позовної давності без виклику сторін у справі, чим порушив положення ст. 168 ЦПК України. Зазначає, що посмертна судова психіатрична експертиза була проведена неповно і з порушенням процесуального законодавства. Вказує, що заповіт містить факти, які не відповідають дійсності, на що суд уваги не звернув.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував вважав, що спір вирішений судом правильно.

Особисто ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином, забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5 - батько ОСОБА_1 та дід ОСОБА_2 (т.1, а.с.173, 174, 178, 179).

За життя ОСОБА_5 24 листопада 2006 року було складено заповіт, посвідчений нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Подаваленко М.С., згідно якого ОСОБА_5 заповідав все своє майно ОСОБА_2 (т.1, а.с.8, 184).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді:

- 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 1993 року (т.1, а.с.18)

- земельної ділянки, площею 0, 051 га, яка розташована на території садівничого товариства «Лютежське» (Київська область, Бориспільський р-н, с. Проців), що належала померлому згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 10 червня 1997 року (т.1, а.с.22, 215).

- дачного будинку, збудованого на території земельної ділянки, площею 0, 051 га, яка розташована на території садівничого товариства «Лютежське» (Київська область, Бориспільський р-н, с. Проців);

- гаражного боксу АДРЕСА_5 виділеного померлому, як члену АГК, рішенням Ватутінського райвиконкому м. Києва від 04 квітня 1994 року № 355 (т.2, а.с.56).

22 березня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. із заявою від 19 березня 2012 року про прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 (т.1, а.с.165).

05 квітня 2012 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. надійшла заява ОСОБА_1 від 29 березня 2012 року про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_5 (т.1, а.с.176).

06 квітня 2012 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ПодаваленкоМ.С. повідомила листом ОСОБА_1 про отримання нею та долучення до спадкової справи його заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, а також про те, що нею 22 березня 2012 року вже заведена спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 за заявою іншого спадкодавця (т.1, а.с. 181).

Також, листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. від 16 травня 2012 року № 21/02-14 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що спадкодавець ОСОБА_5 залишив заповіт, яким все своє майно заповідав ОСОБА_2, чим позбавив його права на спадкування за законом. Цим же листом ОСОБА_1 запропоновано у разі, якщо він має будь-які правовстановлювальні документи на майно ОСОБА_5, надати їх спадкоємиці за заповітом (т.1, а.с.183).

11 березня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. з заявою про повторне звернення до ОСОБА_1 з проханням надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно ОСОБА_5 (т.1, а.с.191).

16 квітня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. своїм листом повторно запропонував ОСОБА_1 надати спадкоємиці наявні правовстановлювальні документи на майно померлого або долучити їх до матеріалів спадкової справи, а також роз'яснив, що його ухилення від надання документів у разі їх наявності є порушенням прав спадкоємиці, так як перешкоджає оформленню нею спадщини (т.1, а.с.192, зворот).

29 січня 2015 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ПодаваленкоМ.С. надійшла заява ОСОБА_2 про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом (т.1, а.с.198).

Постановами приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. від 29 січня 2015 року за № 10/02.31 ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності на спадщину за заповітом у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів на майно (т.1, а.с.199-201; т.2, а.с.22-23, 24-26).

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просила визнати за нею право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом: на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0,051 га, яка розташована на території АДРЕСА_6 В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є спадкоємицею за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, тому, має право на спадкове майно.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати заповіт, складений ОСОБА_5, недійсним. В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилався на те, що його батько - ОСОБА_5 був інвалідом І групи, переніс декілька інфарктів, мав ряд хронічних хвороб, міг пересуватись тільки з допомогою милиць та потребував постійного стороннього догляду. Починаючи з 2002 року у нього почалось загострення всіх хвороб, значно погіршився зір та слух, а після смерті дружини у 2003 році він практично втратив зір та почав дуже погано чути. Після смерті дружини в його психологічному стані стався надлом, періодами він впадав у відчай, в його поведінці спостерігались дуже різкі і несподівані зміни настрою, його думки і висловлювання носили хаотичний характер, періодично з'являлись галюцинації, виникали незрозумілі образи. Батько не міг скласти самостійно такий заповіт на користь ОСОБА_2 та заповідати гараж та дачу, в купівлю якого він, спадкодавець, не вкладав кошти та не брав участі в будівництві. Зазначав, що складання такого заповіту могло статися тільки під впливом обману, помилки або ж у момент його вчинення, ОСОБА_5 не усвідомлював значення свої дій та/або не міг керувати ними.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, визнав за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, земельну ділянку площею 0,051 га, що розташована на території Садівничого товариства «Лютежське» в с. Проців, Бориспільського району, Київської області, майнові права на будинок, що розташований на земельній ділянці на АДРЕСА_7 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним суд відмовив, виходячи з того, що заповідач в момент складання заповіту усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є правильними, ґрунтуються на вимогах закону та досліджених в судовому засіданні доказах, яким дана належна правова оцінка.

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ст. 1236 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до роз'яснень, які викладені у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами положень ч. 1 ст. 225 ЦК України висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

В процесі розгляду справи судом першої інстанції у справі призначено за клопотанням відповідача ОСОБА_1 посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку комісійної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 153 від 25 лютого 2016 року, ОСОБА_5 на період складання заповіту 24 листопада 2006 року виявляв ознаки Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з психоорганічним синдромом (МКХ-10, F 07.9), за своїм психічним станом усвідомлював свої дії та міг керувати ними.

Відповідь на запитання, чи могли будь-які сторонні особи скористатись психічним станом ОСОБА_5, щоб ввести його в оману і спотворити його вільне та свідоме волевиявлення під час підписання заповіту, не входить в компетенцію даної судово-психіатричної експертизи та виходить за межі компетенції судово-психіатричних експертів (т.3, а.с.6-10).

Крім того, в судовому засіданні було допитано члена комісії, лікаря-доповідача, ОСОБА_8, яка підтвердила вищезазначений висновок. Вказаний експерт є фахівцем в області психіатрії, має великий експертний стаж - 21 рік, як і інші члени комісії, стаж експертної роботи яких 26 та 23 роки відповідно, всі експерти були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих висновків, наданий ними висновок узгоджується з іншими матеріали справи, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв даний висновок експертизи та пояснення судового експерта, лікаря-доповідача, і дійшов правильного висновку, що спадкодавець ОСОБА_5 за своїм психічним станом повністю усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на спростування висновку посмертної судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 № 1729 від 17.07.2015 року, ОСОБА_5 не перебував на обліку у лікаря-психіатра у КМПНД № 4 (т.2, а.с.93).

Іншої медичної документації та доказів щодо наявності у ОСОБА_5 психічних розладів на час написання заповіту відповідачем ОСОБА_1 суду не надано.

Також, ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що складання ОСОБА_5 такого заповіту мало місце під впливом обману або помилки.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, надавши оцінку показам свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, письмовим доказам та висновку експертизи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 не було спростовано правильності висновків суду першої інстанції в цій частині.

Заявлене відповідачем клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи відхилено колегією суддів у зв'язку з його необґрунтованістю.

Як було встановлено, ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_5 за заповітом, належним чином прийняла спадщину, її право на спадщину оспорюється ОСОБА_1, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_2 права на спадщину.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що суд розглянув клопотання про застосування строків позовної давності без виклику сторін у справі, оскільки, суд відмовив у задоволенні вимог останнього не з підстав пропуску строків позовної давності, а за безпідставністю заявлених вимог в цілому.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що судом було помилково зазначено, що за ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності на майнові права на будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0, 051 га, на території Садівничого товариства «Лютежське» в с. Проців, Бориспільського району, Київської області.

Ухвалюючи рішення в цій частині суд виходив з того, що ОСОБА_5 за життя не було зареєстровано право власності на зазначений садовий будинок. При цьому, судом помилково було ототожнено поняття "самочинне будівництво" та "садовий будинок"

Згідно п.п.7, 8, 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК).

Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

У разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Як було встановлено, садовий будинок, який є предметом спору, розташований на території Садівничого товариства «Лютежське» в с. Проців, Бориспільського району, Київської області. ОСОБА_5 за життя вніс всі пайові внески до товариства, садовий будинок завершений будівництвом.

Таким чином, суд мав зазначити про визнання за ОСОБА_2 права власності на садовий (дачний) будинок, що розташований на земельній ділянці, площею 0, 051 га на території Садівничого товариства «Лютежське» в с. Проців Бориспільського району Київської області, а не на майнові права на будинок, що розташований на зазначеній земельній ділянці в садовому товаристві.

Враховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року підлягає зміні шляхом зазначення в абзаці четвертому резолютивної частини рішення суду про визнання за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом на садовий (дачний) будинок.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 , 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на садовий (дачний) будинок, що розташований на земельній ділянці, площею 0, 051 га на території Садівничого товариства «Лютежське» в с. Проців Бориспільського району Київської області, яка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 25 січня 1996 року.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль