Справа № 417/3852/17
Провадження № 2-о/417/44/17
РІШЕННЯ

Іменем україни

"19" червня 2017 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області в складі: головуючого судді Шкирі В.М., за участі секретаря судового засідання Грибєнік О. В розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.Марківка Луганської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

В березні 2017 ОСОБА_1 (далі-заявник) звернувся до суду з заявою в якій просив встановити юридичний факт, що його вимушене переселення у жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Обґрунтовуючи свою заяву заявник посилався на те, що він народився 28.12.1960 року в смт.Марківка Марківського району Луганської області, з 17.11.2016 року є членом Громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права", був зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та є власником вказаної квартири.

Відповідно до довідки від 02.11.2015 року № 925022362 він перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, оскільки був вимушений переїхати з м. Луганськ до с.м.т. Марківка Луганської області та на даний час проживає ІНФОРМАЦІЯ_2

Заявник також вказує, що загальновідомим є те, що в кінці лютого - на початку березня 2014 перекинуті з Російсії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, саме 20.02.2014 визначено датою тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.

Незаконно анексувавши Крим , Росія продовжила військову агресію проти України, так в квітні 2014 року керовані та фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної Республіки» (07 квітня 2014 року та «Луганської народної Республіки» (27 квітня 2014 року)

У травні 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР» провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України, далі на ці території були заслані розвідувально - диверсійні групи, які очолили кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Росії, російські козаки, батальйон «Восток» укомплектований чеченцями, групи найманців «Русский сектор» та «Оплот». За їх участі почалося захоплення адмінбудівель в населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини Українських сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.

Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

До початку збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Луганської області заявник був повноправним громадянином держави Україна, де людина її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м.Луганська, він мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя.

У червні 2014 почалися найжорстокіші і найстрашніші події на території міста: 02 червня обстріл прикордонного загону з житлових будинків багатоповерхівок; 13,14 червня був збитий військово транспортний літак ІЛ-76 ЗСУ; велися масові обстріли міста із реактивних систем «Град», тіла загиблих мирних жителів бойовики не дозволяли прибирати до приїзду Російських ЗМІ.

В серпні 2014 рівень гуманітарного становища значно знизився, що характеризувалось постійними бойовими діями, втратою моральних орієнтирів та насильством серед мирного населення. Таким чином, місто Луганськ після окупації російськими військами перетворився в місто, де неможливе подальше проживання, а тому в жовтні 2014 р. задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи заявник вирішив залишити своє житло і переселитись до іншої частини України, зокрема до смт.Марківка Луганської області, де був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області йому довелося прилаштовуватись до нових життєвих умов. Він залишив службу в органах внутрішніх справ і пішов на пенсію (за вислугу років).

На даний час заявник не відчуває впевненості у завтрашньому дні. За один короткий період часу він залишився без житла, без підтримки, без надії на повернення додому.

Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено його права і свободи, передбачені конвенцією "Про захист прав людини та основоположних свобод" від 04.11.ю1950 Протоколом першим до цієї конвенції від 20.03.1952 та протоколом №4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на свободу думки, совісті і релігії.

Звернення з такою заявою обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Заявник та його представники в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутність. Вимоги заяви підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації в судове засідання не зявилися, про день час та місце проведення судового розгляду справи були повідомлені належним чином про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с.237, 238) причини неявки представників суду невідомі, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутністю, заявник та його представники, скористалися цим правом шляхом надання відповідного клопотаня.

Тому суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності заявника, його представників та представників заінтересованих осіб, про що було постановлено ухвалу без виходу суду до нарадчої кімнати з занесенням до журналу судового засідання.

У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи прийшов до наступного.

ОСОБА_1І . є громадянином України та має паспорт серії ЕМ № 240310 виданий 09.07.1999 , місцем реєстрації з 12.11.2013 зазначено м.Луганськ вул.Щаденко,14/4 (а.с.14-16)

Згідно договору купівлі продажу квартири ОСОБА_1І є власником вказаної квартири за адресою м.Луганськ вул.Щаденко,14/4 (а.с.17-18)

Відповідно до довідки від 02.11.2015 року № 925022362 ОСОБА_1 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб, та має фактичне місце проживання: смт.. Марківка Луганської області по вул. Леніна,86 (а.с.19)

ОСОБА_1І з 28.01.1986 року по 06.11.2015 працював в органах внутрішніх справ (а.с.20) має посвідчення учасника бойових дій (а.с.95) та є пенсіонером МВС (а.с.94) з 17.11.2016 є членом Громадської організації "Всеукраїнський Рух "СИЛА ПРАВА" (а.с.13).

Таким чином суд встановив, що заявник є внутрішньо переміщеною особою, та звернувшись з цією заявою він має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює віникнення прав та обовязків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Так положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також такі факти встановлюються тільки тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Конституцією України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (ч.ч.1, 2, 3 ст.17).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної ОСОБА_2 України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України (п.п.1, 17, 18 ч.1 ст.106 Конституції України).

Відповідно до п.п.19, 20 ч.1 ст.106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної ОСОБА_2 України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах ЗУ «Про оборону України» та ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Постановою ВРУ від 27.01.2015 №129-УІІІ затверджено Звернення ВРУ до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_2 Європи, Парламентської ОСОБА_2 НАТО, Парламентської ОСОБА_2 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_2 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна ОСОБА_2 України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність ОСОБА_2 Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також, ВРУ Постановою від 21.04.2015 №337-VІІІ схвалила текст Заяви ВРУ «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Крім того, Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555 ввів у дію рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

З системного аналізу викладених вище правових норм слідує, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною ОСОБА_2 України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

У даному випадку факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами ВРУ та Президента України та є загальновідомим, а тому в силу приписів ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню.

Доводи заявника про те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, яка наявна у нього та форма якої законодавчо закріплена, не містить відомостей про причини переміщення заявника, у підтвердження його вимог, адже жодними правовими нормами не встановлена вимога, що для того, щоб отримати захист своїх конституційних прав у суді особа, яка потерпіла від збройної агресії, має надавати ті чи інші довідки у підтвердження даного факту.

Так, згідно ч.1 ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

При цьому зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної ОСОБА_2 України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Крім того, адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 була видана довідка № 925022362 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 19). У довідці вказано зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, та його фактичне місце проживання з 10 жовтня 2014 року: вул.Леніна,86 с.Марківка Луганської області.

Відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника: прізвище, ім'я та по батькові; громадянство; дата та місце народження; стать; відомості про малолітніх, неповнолітніх внутрішньо переміщених осіб, які прибули разом з ним (у разі необхідності); відомості про законних представників, які супроводжують малолітню дитину, недієздатних осіб або осіб, дієздатність яких обмежена, та осіб, зазначених в абзаці п'ятому пункту 2 цього Порядку; відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання; адреса, за якою з особою може здійснюватися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції, та контактний номер телефону; обставини, що спричинили внутрішнє переміщення; повідомлення особи про її непричетність до скоєння злочинів або співучасті у злочинах; відомості про житлові, соціальні, медичні, освітні та інші потреби; відомості про наявність інвалідності та потребу в технічних та інших засобах реабілітації; відомості про місце навчання/виховання дитини (найменування закладу); відомості про працевлаштування, освіту, спеціалізацію за професійною освітою, посаду, професію.

Таким чином, видання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вже є підтвердження факту переміщення заявника внаслідок збройної агресії Росії проти України та згідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» дана обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування, отже необхідності встановлювати такий факт у судовому порядку немає.

Щодо посилань заявника на те, що звернення з даною заявою обумовлено тим, що він має намір визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює віникнення прав та обовязків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року поширює свою дію на певну особу не у зв'язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявник, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст.4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції.

Отже, застосування норм вказаної Конвенції щодо конкретної особи не пов'язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення, а має місце по замовчуванню у разі перебування особи під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Таким чином суд приходить до висновку про необхідність відмови заявнику у встановленні юридичного факту, що його вимушене переселення у жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Керуючись ст. 3, 27 Конституції України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" ст. 3,10,11,57-61, 218,234,235,256,259 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Луганської області через Марківський районний суд Луганської області.

Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Марківського районного суду В. М. Шкиря