Справа № 361/2678/17
Провадження № 2/361/1939/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

26 червня 2017 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарі - Латенко Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

установив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначала, що 17 жовтня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та нею було укладено договір фінансового лізингу №1523, предметом якого є транспортний засіб марки «Пежо 208». Вартість предмету, відповідно до п.8.2 умов договору складає 13750 (тринадцять тисяч сімсот пятдесят) доларів США 96 центів, в гривневому еквіваленті: 358900 (триста пятдесят вісім тисяч девятсот) гривень.

17 жовтня 2017 року нею здійснено оплату авансового платежу, за наданими лізингодавцем реквізитами, в сумі 36000 грн.

Ознайомившись детально з умовами укладеного договору фінансового лізингу, лізингоодержувач виявила невідповідність обумовленої ціни предмету договору, яка за попередньою домовленістю повинна складати 6148 (шість тисяч сто сорок вісім) доларів США, а за умовами договору, після його підписання, окремо проставлено шляхом звичайного запису від руки, сума вдвічі збільшена та становить 13750,96 доларів США.

За таких обставин, наступного після підписання договору дня, 18 жовтня 2017 року, позивач направила ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» заяву про дострокове розірвання договору як такого, що не відповідає дійсним домовленостям, та поставила питання повернення сплачених нею коштів в рахунок авансового платежу в сумі 36000 грн.

Всупереч вимоги щодо повернення коштів, позивач отримала відповідь, що проведена оплата зарахована лізингодавцем як платіж призначенням «комісія за організацію угоди» і такий платіж поверненню не підлягає.

Розуміючи незаконність дій лізингодавця, позивач повторно звернулась до відповідача з аналогічною вимогою про повернення коштів, але отримала відповідь подібну попередній.

Позивач вважає, що лізингодавцем зазначено умови договору, які є несправедливими щодо лізингоодержувача, в частині відсутності фінансової відповідальності відповідача, отриманні платежів, які не входять до обсягу фінансування (в тому числі комісія за організацію угоди), неконкретність стосовно предмету лізингу - фактично відсутність такого предмету як речі в наявності, відсутність даних щодо продавця предмету лізингу, як наслідок, неможливість для лізингоодержувача спланувати виконання умов договору з урахуванням умов продавця. Зміни вартості предмета лізингу, що тягне відсутність ціни договору як такої і неможливість, при зміні ціни, без матеріальних втрат припинити договірні відносини з ініціативи лізингоодержувача.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №1523 від 17 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», сплачені ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 36000 грн., авансового платежу, який зараховано як комісії за організацію Угоди за договором фінансового лізингу №1523 від 17 жовтня 2016 року, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» завдану їй моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не зявилися, представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

В судове засідання представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлялося у визначеному цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №1523, предметом якого є транспортний засіб марки «Пежо 208». Вартість предмету, відповідно до п.8.2 умов договору складає 13750 (тринадцять тисяч сімсот пятдесят) доларів США 96 центів, в гривневому еквіваленті: 358900 (триста пятдесят вісім тисяч девятсот) гривень (а.с.7-16).

17 жовтня 2017 року позивачем ОСОБА_1 здійснено оплату авансового платежу, за наданими лізингодавцем реквізитами, в сумі 36000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, яка міститься в матеріалах справи (а.с.17-19).

Ознайомившись детально з умовами укладеного договору фінансового лізингу, лізингоодержувач позивач ОСОБА_1 виявила невідповідність обумовленої ціни предмету договору, яка за попередньою домовленістю повинна складати 6148 (шість тисяч сто сорок вісім) доларів США, а за умовами договору, після його підписання, окремо проставлено шляхом звичайного запису від руки, сума вдвічі збільшена та становить 13750,96 доларів США.

18 жовтня 2017 року, позивач ОСОБА_1 направила ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» заяву про дострокове розірвання договору як такого, що не відповідає дійсним домовленостям, та поставила питання повернення сплачених нею коштів в рахунок авансового платежу в сумі 36000 грн. (а.с.20-21).

Листами за вих.№689 29.12 та вих.№300 074, ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» повідомило, що відповідно до договору лізингу №1523 від 17.10.2016р., позивачем ОСОБА_1 було сплачено кошти в розмірі 36000 грн., які згідно п.9.6, незалежно від їх призначення, яке значиться в квитанції, зараховані як комісія за організацію Угоди в розмірі 35890 грн. та авансовий платіж в розмірі 110 грн. згідно умов статті 12 п.12.1 договору, сплачена комісія за організацію Угоди в розмірі 35890 грн. не повертається взагалі, авансові платежі повернуті позивачу 21 листопада 2016 року в розмірі 66 грн. На підставі заяви позивача ОСОБА_1 від 24 жовтня 2016 року договір лізингу № №1523 від 17 жовтня 2016 року вважається розірваним (а.с.22,23).

Пунктом 1.7 договору майнового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію Угоди, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу.

Як вбачається із матеріалів справи, предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль марки «Пежо 208» позивачу ОСОБА_1 переданий не був.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

У ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року

за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним

без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності

(п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом ч.1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Аналізуючи зміст спірного договору фінансового лізингу № 1523 від 17 жовтня 2016 року, укладеного між сторонами, суд приходить до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Пунктом 12.1 договору вказує, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та визначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди у такому випадку поверненню не підлягає.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Аналізуючи положення п. 12.1 договору лізингу, суд приходить до висновку, що його умови, передбачені у даному пункті, не ґрунтуються на засадах цивільного законодавства, зокрема ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо добросовісності та справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін і завдають істотної шкоди споживачеві, оскільки надають можливість продавцю не повертати сплачені кошти у значному розмірі (10% вартості предмета лізингу + 40 % внесених платежів).

Одержання плати продавцем (виконавцем, виробником) за послуги, які фактично споживачеві не надаються, суперечить принципам добросовісності та справедливості.

Крім того, умовами п. 4.2 цього договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за будь-яке пошкодження та/або статут предмету лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання лізингоодержувачем будь-яких умов договору.

Відповідно до статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором № 1523 від 17 жовтня 2016 року здійснює відповідач, а в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 4.2 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Виходячи з наведеного, суд вважає доведеним і встановленим у судовому засіданні включення відповідачем до договору лізингу, укладеного сторонами 17 жовтня 2016 року, несправедливих умов.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

При розгляді даної справи по суті, судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір фінансового лізингу № 1523 від 17 жовтня 2016 року, укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що договір № 1523 фінансового лізингу, укладений 17 жовтня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» і ОСОБА_1, містить несправедливі умови, суд дійшов висновку, що договір підлягає визнанню недійсним, а сплачені позивачем за цим договором на рахунок відповідача кошти в розмірі 36000 грн. підлягають стягненню з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1

Що стосується інших позовних вимог: стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., суд вважає, що дані вимоги є необґрунтованими, підстав для їх задоволення суд не вбачає, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Правилами ст.84 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно із ч.1 ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляду справи ухвалою суду за заявою особи, яке бере участь у справі.

При розгляді даної справи по суті така заява не поступала, а тому суд приходить до правильного висновку про відмову задоволення позову в частині стягнення понесених позивачем витрат на правову допомогу.

За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що повязані з порушенням їхніх прав.

У звязку з наведеним, із відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212215, 224-226 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №1523 від 17 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф».

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, грошові кошти в розмірі 36 000 (тридцять шість тисяч) грн. авансового платежу, який зараховано як комісія за організацію Угоди за договором фінансового лізингу №1523 від 17 жовтня 2016 року.

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь Держави судовий збір в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано потягом 10 днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Сердинський