У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 29 жовтня 2008 року та 09 березня 2009 року ним передано ОСОБА_5, ОСОБА_6 кошти за договорами позики на загальну суму 76 248 грн. Проте останні кошти у строк не повернули, у зв'язку із чим згідно рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2011 року з відповідачів солідарно на його користь стягнуто борг у розмірі 76 248 грн. Вважав, що внаслідок невиконання відповідачами рішення суду, він має право на стягнення з них трьох відсотків річних та інфляційних витрат.

З огляду на викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на суми заборгованості за договорами позики, а саме: 10 657 грн 08 коп. - 3% річних за період з 05 березня 2009 року по 05 січня 2016 року за договором позики від 29 жовтня 2008 року; 5 036 грн 25 коп. - 3% річних за період з 09 червня 2009 року по 09 січня 2016 року за договором позики від 09 березня 2009 року, 61 044 грн 77 коп. - інфляційних витрат за період з 05 березня 2009 року по 05 січня 2016 року за договором позики від 29 жовтня 2008 року; 29 131 грн 20 коп. - інфляційних витрат за період з 09 червня 2009 року по 09 січня 2016 року за договором позики від 09 березня 2009 року.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 71 459 грн 77 коп. 3% річних від простроченої суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за договором позики від 29 жовтня 2008 року та 34 167 грн 45 коп. 3% річних від простроченої суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за договором позики від 09 березня 2009 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно роз'яснень, викладених в п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦКУкраїни, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦКУкраїни.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановлених індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 вересня 2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суми боргу за договорами позики від 29 жовтня 2008 року та від 09 березня 2009 року у розмірі 76 248 грн відповідачами не виконувалося до січня 2016 року.

Колегія суддів погоджується із висновком судів про часткове задоволення позову про стягнення з відповідачів на користь позивача сум 3% річних та інфляційних витрат.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Маляренко А.В. СтупакО.В.