АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів: Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва 24 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, Приватне підприємство «ТЕХБЮРО» про визнання правочину недійсним і визнання права власності на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з приміщення,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2. звернулась до суду з позовом, уточнивши який зазначила, що 15 лютого 2013 року був укладений договір за яким її син ОСОБА_1 придбав нежиле приміщення за № 1 - № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15 лютого 2013 року було оформлено на відповідача ОСОБА_1 у зв'язку з наявними борговими зобов'язаннями позивачки за кредитними договорами та з метою уникнення можливих негативних наслідків щодо придбаного майна.

Оскільки сторони правочину та сторони по справі мали намір відчуження майна саме позивачці ОСОБА_2, а фактичне оформлення відбулось на відповідача, позивачка вважала оспорюваний нею договір фіктивним правочином (ст. 234 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на положення ст.ст. 15, 16, 216, 217, 234 ЦК України, просила визнати недійсним (фіктивним) в частині сторони покупця договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15 лютого 2013 року укладений між її сином ОСОБА_1 та Приватним підприємством «ТЕХБЮРО», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований у реєстрі за № 640, визнати за ОСОБА_2 право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також зобов'язати орган державної реєстрації прав на нерухоме майно внести зміни в реєстр прав власності про власника вказаних нежилих приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 (т.1 а.с.1-3, 54-56, т.2 а.с.25-27, 242)

Відповідач ОСОБА_1 проти позову заперечував, звернувся із зустрічним позовом, в якому посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, просив усунути перешкоди в користуванні власністю та виселити ОСОБА_2 з нежилих приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м. в буд. № АДРЕСА_1. На обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що разом із його матір'ю - ОСОБА_2. разом працювали в магазині, вели спільний бізнес, використовували частину його приміщення для фактичного проживання. Згодом стосунки погіршились внаслідок неузгодженості поглядів на розвиток бізнесу та використання приміщення. Відповідачка в добровільному порядку відмовилась звільнити приміщення, чинить йому перешкоди у здійсненні повноважень користування та розпорядження належним йому майном. (т.1 а.с.133-137, т.2 а.с.3-4, 144-150)

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. проти позову заперечував, просив розглянути справу за його відсутності. (т.2 а.с.84)

Третя особа Приватне підприємство «ТЕХБЮРО» проти позову не заперечувала. (т.2 а.с.237-238)

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 24 травня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З., третьої особи Приватного підприємства «ТЕХБЮРО» про визнання права власності на майно задоволено, визнано частково недійсним в частині сторони покупця договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15 лютого 2013 року укладений між Приватним підприємством «ТЕХБЮРО» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований в реєстрі за № 640. Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано орган державної реєстрації прав на нерухоме майно внести зміни в реєстр прав власності про власника нежилих приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 3342,90 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з приміщення відмовлено. (т.3 а.с.50, 52-59)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. На обґрунтування скарги зазначив, що свідками у справі не вказано і не підтверджено обставин, які визнані судом встановленими. При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 лютого 2013 року сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов, ОСОБА_1 передав грошові кошти, а ПП «ТЕХБЮРО» передало на користь ОСОБА_1 нерухоме майно, відповідно договір було виконано і жодна із сторін, а також ОСОБА_2 зауважень не мали. Вказує, що ОСОБА_2 не була стороною вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно її права не були порушені, оспорені чи невизнані, тому вона не може бути позивачем у цій справі. (т.3 а.с.69-73)

В судовому засіданні ОСОБА_2, її представник ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечували і просили її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком про що у справі є докази. Директор ПП «ТЕХБЮРО» ОСОБА_5 подала до суду письмову заяву в якій заперечувала проти задоволення скарги. Приватний нотаріус Київського МНО Русанюк З.З. подав письмову заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності. (т.3 а.с.93-100, 102-103, 108-115)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Задовольнивши первісний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції погодився з доводами позивачки про фіктивність оспорюваного нею правочину в частині покупця.

Такий висновок не може бути визнаний законним і обґрунтованим, колегія суддів з ним не погодилась, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до Свідоцтва про право власності, була власником нежилих приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень № 166, літера А), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61.2 кв.м. (т.2 а.с.63-71)

19 грудня 2012 року між ПП «ТЕХБЮРО» та ОСОБА_2 був укладений попередній договір за яким сторони домовились про укладення 15 лютого 2013 року договору, за яким ПП «ТЕХБЮРО» мав продати, а позивачка, за умови сплати 663 419 грн., придбати нежиле приміщення за № 1 - № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Русанюком З.З. (т.2 а.с.198-201)

15 лютого 2013 року був укладений договір за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_6 придбала нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 166, літера А), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61.2 кв.м. За цим договором ОСОБА_6 сплатила продавцю 609 000 грн. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО ОСОБА_7 (т.2 а.с.61-62)

15 лютого 2013 року був укладений договір за яким ПП «ТЕХБЮРО» продав, а ОСОБА_1 придбав нежиле приміщення за № 1 - № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), загальною площею 85,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За цим договором ОСОБА_1 сплатив продавцю 312 936 грн., суму обумовлену цим Договором. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Русанюком З.З. (т.2 а.с.109-119)

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідна правова позиція міститься в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі N 6-197цс14 та постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, від 09 серпня 2017 року у справі за N 6-2690цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

За положеннями ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В обґрунтування позову позивачка ОСОБА_2 посилалась на фіктивність оспорюваного нею договору (ст. 234 ЦК України) через те, що мотивом укладення договору купівлі продажу від 15 лютого 2013 року була передача права власності іншій особі (її сину ОСОБА_1.) у зв'язку з необхідністю уникнення можливого звернення стягнення на нерухоме майно за позовом банку про стягнення заборгованості за укладеним позивачкою кредитним договором і відсутністю довідки Банку про повне виконання позивачкою кредитних зобов'язань станом на 15 лютого 2013 року.

Такі пояснення позивачки ОСОБА_2, зокрема, що сторони правочину та сторони по справі мали намір відчуження майна саме позивачці ОСОБА_2, а фактичне оформлення відбулось на відповідача, підтримала інша сторона правочину ПП «ТЕХБЮРО».

Проте наявність наміру сторін передати право власності іншій особі, у т.ч. з незаконною метою (ухилення від виконання зобов'язань за укладеним кредитним договором), не може вважатись відсутністю у учасників правочину наміру створити зазначені у ст. 655 ЦК України юридичні наслідки спірного договору.

Як встановлено судом, в оскаржуваному договорі сторони зазначили усі істотні умови договору купівлі продажу, які ними виконані, у тому числі п. 2.1 договору відповідно до якого кошти в сумі 312 936 грн. покупець ОСОБА_1 сплатив продавцю ПП «ТЕХБЮРО» в повному об'ємі в день підписання цього договору шляхом внесення коштів на поточний рахунок Продавця № НОМЕР_1 відкритий в ПАТ АБ «Укргазбанк» в м. Києві (МФО 320478), про що надав квитанцію № ПН16272 від 15 лютого 2013 року. Право власності покупця на спірне майно зареєстровано встановленим порядком. (т.1 а.с.138, т.2 а.с.109-111)

За таких обставин висновки районного суду що у учасників правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки правочину не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом.

З цих же підстав не підлягають задоволенню і заявлені ОСОБА_2 похідні вимоги про визнання за нею права власності на спірні приміщення.

Встановлені районним судом обставини щодо належності ОСОБА_2 грошей на купівлю її сином ОСОБА_1 вищевказаного нежилого приміщення, користування позивачкою спірними приміщеннями, у т.ч. з метою ведення власного бізнесу та проживання, свідчать про наявність між сторонами також інших правовідносин, які не є предметом даного спору.

Відмова районного суду в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 обґрунтована визнанням права власності ОСОБА_2 на спірні приміщення, що також не можна визнати обґрунтованим.

Доводи зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про неузгодженість поглядів на розвиток бізнесу, пригнічення (приниження) відповідача, які за його твердженням він зазнав з боку позивачки ОСОБА_2.(його матері), створення перешкод у користуванні приміщенням, об'єктивними доказами по справі не підтверджені, тому колегія суддів визнала їх неспроможними та відхилила.

При цьому, ОСОБА_1 в поданій ним позовній заяві і запереченнях проти позову ОСОБА_2 не заперечував того, що ОСОБА_2 працює у цьому магазині і сторони по справі його використовують для спільного ведення бізнесу, що свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин спільної діяльності щодо використання цього магазину.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 травня 2015 р. у справі N 6-92цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Тому, заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги про виселення ОСОБА_2 з нежилого приміщення (магазину) за № 1 - № 9 (групи приміщень № 1) (літера А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з посиланням на ст. 391 ЦК України, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки судом першої інстанції, відповідно до наданих сторонами доказів, встановлено фактичні обставини справи, однак спір вирішено з порушенням зазначених норм матеріального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволені як первісного так і зустрічного позовів.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва 24 травня 2017 року скасувати, ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, Приватне підприємство «ТЕХБЮРО» про визнання правочину недійсним і визнання права власності на майно.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з приміщення.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова

Справа № 22-ц/796/7966/2017

Унікальний номер 752/5673/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Ладиченко С.В.

Доповідач Левенець Б.Б.