Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/1312/17 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 20 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 29.12.2010 року між нею та відповідачем, який є її рідним дядьком, було укладено вищевказаний договір, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в peєcтpi за № 553. Вказала, що даний договір є фіктивним, не був спрямований на реальне настання та створення договірних правових наслідків, і укладений з метою подальшого виселення з квартири, усунення перешкод і зняття з реєстрації матері позивачки та її співмешканця. Зазначала, що в подальшому досягнувши своєї мети, сторони мали намір зворотно переоформити право власності на квартиру, однак внаслідок відсутності коштів та перебування відповідача на постійній роботі в Російській Федерації, цього не зробили. Оскільки ОСОБА_3, яка є колишньою дружиною ОСОБА_2 подала до суду позов про поділ майна подружжя, до якого входить і спірна квартира, позивач в свою чергу звернулася до суду із позовом про розірвання договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного із ОСОБА_2, однак судами в задоволенні її позовних вимог було відмовлено. Добровільно розірвати вказаний договір у нотаріуса вона також не має змоги, а тому з урахуванням вищевикладеного змушена була звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 29 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5, що зареєстрований в peєcтpi за № 553.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 травня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції всупереч вимог п. 3 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, не було відмовлено у відкритті провадження, оскільки в провадженні цього ж суду перебувало ще декілька аналогічних справ із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Крім цього зазначає, що вона та її чоловік ОСОБА_2 перебуваючи у законному шлюбі вирішили придбати у позивачки спірну квартиру, оскільки остання бажала її продати. Вказаний правочин було вчинено для інтересів їхньої сім»ї. Вказує, що зазначений договір не є фіктивним, оскільки він був відплатним позивач отримала кошти за продаж квартири, а відповідач набув право власності на неї, що, зокрема, підтверджується рішенням у цивільній справі № 295/10813/14. До того ж заявник звертає увагу суду, що позивач звернулася до суду із пропуском строків позовної давності.

До суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6, а також відповідач ОСОБА_2 не зявились, просили розглянути справу без їх участі і у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. Пояснили, що квартира була придбана ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_2, як подружжям, з метою вкладення коштів у нерухомість, у племінниці ОСОБА_2, яка мала намір виїхати до Росії, де проживають її родичі. Проте, вона поступила на навчання в Житомирі, деякий час проживала разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у їх квартирі по вул. Домбровського, в м. Житомирі, потім, оскільки спірна квартира була вільною, вони дозволили їй там проживати. Вказали, що позови щодо квартири зявились у судах у звязку з поділом майна подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, а був укладений у зв'язку з необхідністю виселення ОСОБА_8 (матері позивачки) та її співмешканця ОСОБА_9 із спірної квартири без надання іншого житла.

Поклавши в основу рішення доводи сторін про фіктивність договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції не звернув уваги, що встановлені фактичні обставини справи суперечать їх поясненням про фіктивність правочину.

Так, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 29 грудня 2010 року було укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець ОСОБА_1 передала у власність покупця (продала), а покупець ОСОБА_2 прийняв у власність цілу квартиру АДРЕСА_2 та зобовязується повністю сплатити покупцю суму, зазначену в п.2 цього договору (а.с.17).

Квартира належить продавцю на підставі договору дарування , посвідченого Першою житомирською державною нотаріальною конторою 11.06.1996 року за реєстром №3-4896, зареєстрованого в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 12.06.1996 року за реєстром №12406.

Відповідно до п. 2 договору цей продаж вчинено за суму 79 760грн., які гроші продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Загальна вартість вказаної квартири становить 79 760грн. (п.3 договору).

Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №553 (а.с.17).

Відповідно до п. 7 договору право власності щодо квартири, яка відчужується, виникає у покупця з моменту державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно згідно до ст. 334 ЦК України.

Право власності за покупцем ОСОБА_2 зареєстровано Комунальним Підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 4 січня 2011 року (а.с.19-20).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10.11.2015 року, залишеним без змін апеляційним та касаційним судами, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 на підставі ст. ст. 651,652 ЦК України (а.с. 29-34). При цьому суд виходив з того, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 грудня 2010 року позивач одержала кошти за продаж квартири до підписання цього договору, тобто сторони на власний розсуд погодили між собою ціну товару та умови проведення розрахунку за нього, а зміст договору не містить умов щодо розстрочення платежу чи оплати коштів за товар в майбутньому. Суд також вказав, що факт проживання позивачкою ОСОБА_1 у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу та сплата комунальних послуг, не є підставою для його розірвання, оскільки покупець може вимагати від продавця виконання обовязку по передачі товару в судовому порядку відповідно до ст. 662 ЦК України.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді в інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що за оспорюваним договором відбулась реальна передача коштів за придбану квартиру від покупця до продавця.

Покупець ОСОБА_2 в установленому законом порядку зареєстрував право власності на спірну квартиру на своє ім»я, про що зазначено вище.

Відповідно до п. 10 договору купівлі-продажу сторони домовились про символічну передачу квартири, а саме: передача продавцем покупцю технічного паспорту на квартиру та ключів від неї, свідчить про те, що передача квартири відбулась.

Посилання суду першої інстанції на те, що оригінал технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 та оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 29.12.2010 р., знаходяться у ОСОБА_1, тобто у продавця квартири, та не передані відповідачу ОСОБА_2, що свідчило б про символічну передачу майна, є безпідставними, з огляду на те, що не доводять факту передачі зазначених документів покупцю одразу після укладення договору. Адже за відсутності вказаних документів відповідач був би позбавлений права оформити право власності на своє ім »я в установленому законом порядку.

За таких обставин факт знаходження у даний час документів на квартиру у позивача (продавця квартири) на наслідки розгляду спору не впливає.

Зазначення в рішенні суду першої інстанції про те, що відповідач визнав позов, що свідчить про умисні дії при укладенні оспорюваного правочину й усвідомлення його фіктивності, є необґрунтованим, оскільки суперечать встановленим обставинам справи, щодо настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав передбачених ст. 234 ЦК України.

Оскільки позов не доведений, то суд відмовляє в його задоволенні з цих підстав та не обговорює питання про застосування строку позовної давності (абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року).

Доводи в апеляційній скарзі про необхідність відмовити у відкритті провадження у справі з тих підстав, що на розгляді в суді уже знаходились справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що за іншими аналогічними позовними заявами, спрямованими позивачем до суду, провадження у справі не відкривалось.

Ураховуючи наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді