АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №755/274/17-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі №257/15 від 23 березня 2015 року,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/8299/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року залишено без розгляду заяву ОСОБА_2, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі по тексту - ПАТ «Укрсоцбанк»), про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі №257/15 від 23 березня 2015 року.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до цього ж суду для повторного розгляду клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку на оскарження рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі №257/15 від 23 березня 2015 року. Зазначає, що ОСОБА_2 не отримувала копії позову ПАТ «Укрсоцбанк», ухвали про розгляд справи у третейському суді та рішення третейського суду, оскільки у квітні 2008 року змінила своє місце проживання, а про існування рішення дізналася лише у грудні 2016 року. Вказує, що заява про застосування строків позовної давності, подана до третейського суду, не могла бути підписана ОСОБА_2 Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції проігнорував наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують факт того, що ОСОБА_2 не могла знати про розгляд справи у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

Давиденко М.І. в інтересах ПАТ «Укрсоцбанк» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що заява про перегляд рішення третейського суду залишена без розгляду правомірно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09 жовтня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 640/598-к598.

Відповідно до п. 6.2. вказаного договору, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», спір розглядається одноособово третейським суддею Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків Мороз О.А. У випадку неможливості розгляду спору вказаним суддею - третейськими суддями Ярошовцем В.М. або Білоконем Ю.М. в порядку черговості.

Як убачається з матеріалів третейської справи №257/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в лютому 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним поговором № 640/598-к598.

04 березня 2015 року суддею Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків Мороз О.А. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 23 березня 2015 року.

10 березня 2015 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських Банків рекомендованим листом з повідомленням було направлено ОСОБА_2 за адресою реєстрації, зазначеною у кредитному договорі, а саме: АДРЕСА_2, гуртожиток, копію ухвали від 04 березня 2015 року про порушення провадження у даній справі.

23 березня 2015 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських Банків було постановлено рішення по справі № 257/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 640/598-к598 від 09 жовтня 2007 року.

Вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 2 590 801, 35 грн. і третейський збір у розмірі 25 500, 00 грн.

14 квітня 2015 року копію рішення Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 23 березня 2015 року направлено ОСОБА_2 за адресою реєстрації рекомендованим листом з повідомленням, який вручено, як убачається із повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_2 за довіреністю - 21 квітня 2015 року.

20 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації український банків від 23 березня 2015 року по справі №257/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Одночасно заявниця порушила питання про поновлення процесуального строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду, посилаючись на те, що даний строк пропущено нею з поважних причин. Зазначила, що копію рішення Постійного діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 23 березня 2015 року вона не отримувала, про його ухвалення дізналась 20 грудня 2016 року від свого представника.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах третейської справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про поновлення процесуального строку.

Постановляючи таку ухвалу, суд виходив з того, що поштову кореспонденцію від Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків ОСОБА_2 отримувала, про що свідчить особистий підпис останньої на поштових повідомленнях про вручення рекомендованої поштової кореспонденції, крім того, заявником було змінено адресу проживання та прізвище, про що останньою не було повідомлено кредитора - ПАТ «Укрсоцбанк», що є порушенням п. 3.3.13 Договору кредиту № 40/598-к598. За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для поновлення строку на оскарження рішення третейського суду відсутні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.389-1 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Відповідно до частин 2 та 3 ст.389-1 ЦПК України заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Так, на підтвердження своїх доводів про поважність причин пропуску процесуального строку, наданого на оскарження рішення третейського суду, заявниця посилається на те, що вона не отримувала копії позову ПАТ «Укрсоцбанк», копію ухвали про розгляд справи у третейському суді та копію рішення третейського суду, оскільки у квітні 2008 року змінила своє місце проживання, а про існування рішення заявниця дізналася лише у грудні 2016 року.

Як убачається із матеріалів третейської справи, Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків повідомляв ОСОБА_2 про порушення провадження у справі, про час слухання справи та прийняте рішення за адресою, зазначеною в кредитному договорі: АДРЕСА_2 гуртожиток.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, заявниця не могла отримувати судову та іншу кореспонденцію за адресою: АДРЕСА_2, гуртожиток, оскільки була зареєстрована за вказаною адресою з 17 липня 2007 року по 17 липня 2009 року, про що свідчить копія її паспорту громадянина України, наявної в матеріалах третейської справи (а.с.11-третейська справа).

Укладаючи договір кредиту № 640/598-к598 від 09 жовтня 2007 року, АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було обізнане у тому, що така реєстрація заявниці є тимчасовою, оскільки остання проживала у гуртожитку лише на час роботи у ТОВ «Телец-ВАК», який є поручителем за укладеним кредитним договором.

З 01 квітня 2008 року ОСОБА_2 є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1

Однак, жодна кореспонденція на вказану адресу заявниці не направлялася.

Крім того, 05.06.2010 року ОСОБА_2 уклала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.8, зворот).

Відповідно до п.3.3.13. договору кредиту № 640/598-к598 від 09 жовтня 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем, позичальник зобов'язаний протягом двох робочих днів повідомляти кредитора про зміну місця проживання, місця роботи, номерів телефонів, прізвища та імені, а також про факти розлучення, одруження, народження дітей та інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов'язань за цим договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують (а.с.19- зворот).

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 як у суді першої, так і апеляційної інстанції посилався на звернення боржника до банку з заявами про зміну місця проживання та сімейного стану, але дані доводи судом першої інстанції не перевірені, оцінки їм не надано, що позбавляє суд апеляційної інстанції також їх перевірити.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2 вказаної статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист.

Відповідно до ст.8 ч.1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно дост. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України.

Крім того, відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

На вищезазначене суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення у справі.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді даної справи порушені норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також порушений порядок, встановлений для вирішення даного питання, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню, а питання передачіна новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль