Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/105/17
Провадження 2/483/197/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13 жовтня 2017 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Казанлі Л.І.

при секретарі Даниловій А.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

26 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01 березня 2014 року між ним та відповідачем було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він надав останньому у борг грошові кошти в сумі 11 200 доларів США, а останній зобовязався повернути їх за першою вимогою позивача. Посилаючись на те, що, незважаючи на письмову вимогу, що її було надіслано відповідачеві 18 січня 2017 року, до теперішнього часу останнім взяті на себе зобовязання не виконано, просив стягнути з останнього на свою користь вказану вище суму боргу в рахунок заборгованості за договором позики.

Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, пояснивши, що він повернув позивачеві 3 000 доларів США, однак останній заперечує цей факт; розписку було складено ним під психологічним тиском з боку позивача. Крім того, зазначив, що спірні кошти були передані йому позивачем набагато раніше і взагалі вони були власністю колишньої дружини позивача та її батьків.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем 01 березня 2014 року було укладено договір позики, що підтверджується представленою суду розпискою відповідача, згідно з якою останній взяв у позивача в борг 11 200 доларів США (а. с. 25).

Згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Аналогічне положення закріплене й в ст. 1051 ЦК України, яка визначає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 повідомили суду, що їм відомий факт повернення відповідачем позивачеві частини боргу в розмірі 3 000 доларів США. Разом із цим, суд оцінює такі показання критично і при цьому виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Таким чином, в даному випадку не допускаються показання свідків як засіб доказування факту вчинення правочину та його виконання, а саме повернення частини боргу, на що посилався відповідач. Письмових доказів про передачу цієї суми позикодавцю не представлено та посилань на такий документ не було.

Суд констатує, що за загальним правилом, визначеним ст. 1047 ЦК України, розписка позичальника є доказом укладення договору позики, що передбачає фактичне отримання позичальником грошових коштів від позикодавця.

Втім, з цього правила є винятки, встановлені ст. 1051 ЦК України, відповідно до якої рішення суду може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що насправді гроші не були одержані позичальником від позикодавця, в тому разі, якщо договір позики було укладено, зокрема, під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Аналіз змісту положень цієї статті дає суду підстави для висновку про те, що термін «насильство» застосовано в широкому розумінні його значення тобто як фізичне, так і психологічне насильство, яке виражається у погрозах застосування фізичної сили, позбавлення певних благ, моральному приниженні особи тощо.

Суд констатує, що відповідач, з огляду на його твердження про складення розписки під тиском з боку позивача, до правоохоронних органів не звертався, як і не ставив перед судом питання про визнання договору недійсним з причини укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Вищевказане свідчить, що даний договір позики, в силу ст. 204 ЦК України є дійсним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд вважає, що відповідачем у судовому засіданні не надано суду жодного належного, допустимого та беззаперечного доказу того факту, що спірну розписку було складено поза його волею під впливом насильства з боку позивача.

Твердження відповідача в частині того, що спірні кошти були власністю колишньої дружини позивача та її батьків, суд також не бере до уваги, оскільки ОСОБА_3, в порушення ст. 60 ЦПК України, не довів суду цього факту.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень відповідачем не представлено. Разом із тим, судом встановлено, що при складенні боргової розписки відповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, вчасно суму боргу позивачеві не повернув, на день розгляду справи судом борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 складає 11 200 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина 2 цієї статті допускає, що сторони можуть визначити в зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Станом на 13 жовтня 2017 року НБУ встановлено офіційний курс гривні до долара США на рівні 26,634659 що підтверджується відповідною роздруківкою, долученою до матеріалів справи (а. с. 63). Відтак, сума, що підлягає стягненню, складає 298 308 грн 18 коп. (26,634659х11200).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Також, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, пропорційно до суми задоволених позовних вимог, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 298 308 (двісті девяносто вісім тисяч триста вісім) гривень 18 копійок в рахунок заборгованості за договором позики від 01 березня 2014 року, а також 2 983 (дві тисячі девятсот вісімдесят три) гривні 08 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми під час проголошення рішення, у той же строк з дня отримання ними його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: