АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди в якому просила стягнути з відповідача моральну шкоду розмірі 200 мінімальних заробітних плат з розрахунку на дату виплати.

Справа № 754/15994/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8934/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук О.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4. Смерть настала внаслідок раку сечового міхура, діагноз встановлений у листопаді 2013 року. Через хворобу та необхідність постійного лікування ОСОБА_4 звільнився з роботи з наміром оформити пенсію за вислугою років та зосередити всі сили на лікуванні. Оскільки чоловік позивача з 01.08.1984 року по 23.11.2013 року працював лікарем, вони вважали, що він має право на пенсію за вислугою років. Через недостатність коштів на лікування ОСОБА_4 в червні 2014 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі міста Києва з заявою про призначення йому пенсії за вислугою років, проте на своє звернення ОСОБА_4 отримав відмову в призначенні пенсії.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 03.12.2014 року, залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2015 року, позовні вимоги чоловіка позивача задоволено - визнано протиправним розпорядження УПФУ у Дніпровському районі м. Києва про відмову в призначенні йому пенсії за вислугою років та зобов'язано відповідача призначити пенсію за вислугою років з 02.07.2014 року.

Позивач зазначає, що своїми протиправними діями відповідач фактично позбавив її чоловіка джерел існування, необхідність відстоювати свої права на отримання пенсії в судах і неможливість отримати належне лікування призвело до незворотних змін у стані здоров'я її чоловіка. Позивач та її чоловік не приховували причину звернення за призначенням пенсії. НА її думку, працівники УПФУ усвідомлювали наслідки відмови у призначенні пенсії та навмисно позбавив чоловіка пенсії, вважаючи, що онкохвора людина не буде відстроювати своє право на пенсію в суді, а якщо помре, то і пенсію взагалі не потрібно буде платити.

Несправедливість з боку держави, відсутність необхідних коштів на життя та лікування завдали чоловіку позивача великих душевних страждань, він відчував себе зрадженим державою, приниженим, постійно перебував у стані нервової напруги.

Будучи тяжкохворим, ОСОБА_4 був змушений між медичними процедурами, курсами лікування, відвідувати судові засідання, витрачати кошти на захист своїх порушених прав в суді, домагатися того, що йому належало за законом.

Позивач постійно супроводжувала чоловіка на засіданнях, багато обговорювали цю ситуацію вдома, хвилювання та переживання, яких зазнав чоловік позивача, не проходили повз неї.

Велике емоційне напруження, якого зазнала позивач, переросло в депресивний стан, душевні страждання і до сьогодні поглиблюються думкою, що чоловік міг би жити, якби відповідач чесно виконав свою роботу.

Зважаючи на зазначене звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що дійсно, внаслідок протиправних дій відповідача існує шкода.

Судом не було враховано, що незаконними діями відповідача, її сім'я фактично була позбавлена матеріальних джерел для існування. Апелянт посилається на те, що суд не врахував, що судовий спір про призначення пенсії з відповідачем тривав з серпня 2014 року по січень 2015 року, і за цей проміжок часу у її чоловіка сталися незворотні зміни здоров'я.

Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 - чоловік позивача в справі з 2013 року хворів на рак січового міхура (а.с. 9 -10).

За станом здоров'я та необхідністю лікування 23.11.2013 року ОСОБА_4 звільнився з роботи за власним бажанням (а.с. 23).

02.07.2014 року чоловік позивача звернувся до УПФУ у Дніпровському районі міста Києва з заявою про призначення пенсії та на своє звернення отримав відмову (а.с.25).

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2014, року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2015 року задоволено позов ОСОБА_4 до УПФУ в Дніпровському районі міста Києва - визнано протиправним розпорядження УПФУ № 857 від 22.08.204 року та зобов'язано відповідача призначити ОСОБА_4 пенсію за вислугою років відповідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 16.09.2014 року (а.с. 26 - 27, 29 - 30).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, причина смерті - рак січового міхура (а.с. 7,8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача, смертю чоловіка позивача та спричинення внаслідок цього моральних страждань позивачу, не встановлений.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Так, апелянтом не надано колегії суддів будь-яких доказів незаконності рішення суду першої інстанції та обґрунтованості позовних вимог. Доводи позовної заяви побудовані виключно на припущеннях та оціночних судженнях позивача, що не може бути покладене в основу судового рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що дійсно, внаслідок протиправних дій відповідача існує шкода та те, що судовий спір про призначення пенсії з відповідачем тривав з серпня 2014 року по січень 2015 року, і за цей проміжок часу у її чоловіка сталися незворотні зміни здоров'я, оскільки апелянтом дані твердження не доведені жодними доказами.

Суд першої інстанції правильно послався на пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в якому роз'яснено судам, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Беручи до уваги наведе, суд правильно вказав, що причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача, смертю чоловіка позивача та спричинення внаслідок цього моральних страждань позивачу не встановлений, а тому вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог у суді першої інстанції та наданих судам доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді