ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3191/14-ц
Провадження № 2/210/1215/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"04" травня 2017 р.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чайкіної О.В.

за участю секретаря Куксенко О.В.

особи, які беруть участь у справі: відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Дзержинський районний відділ в місті ОСОБА_1 Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовними вимогами, , якими просила суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловою квартирою № 38 по вул. Хабаровська в м. Кривий Ріг. В обґрунтування позову, позивач зазначила, що відповідач не проживає в даній квартирі понад пять років, причини відсутності невідомі, не сплачує комунальні послуги та не опікується даним майном, в звязку з чим просить відповідача визнати такою, що втратила право користування вказаною квартирою.

В судовому засіданні позивач та її представник не з"явились. Клопотали про відкладення розгляду справи, спочатку за сімейними обставинами, в подальшому - з підстав зайнятості представника. Натомість в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача, за наявними в матеріалах справи доказами. Нових доказів сттороною позивача не представлено, тому, суд, враховуючи розумність строків судового провадження, приходить до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та розглядає справу за наявними в ній доказами.

Відповідач в судовому засіданні пояснила суду, що вона з дитинства зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2. ЇЇ мати, ОСОБА_3 зловживала спиртними напоями. Приблизно в 2005 році ОСОБА_3 прописала в їхній однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 свого співмешканця від якого завагітніла, та 21.03.2007 року народила ОСОБА_4, її брата. Брат з народження є інвалідом першої групи за психічним захворюванням, він потребував постійного догляду, а тому фактично з дня його народження вона взяла на себе цей обовязок. Фактично співмешканець матері її вигнав з квартири. Тривалий час вона мешкала у тітки ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2. Коли співмешканець мами перебував у стані запою вона до тітки забирала і свого брата. В 2012 році їй запропонували тимчасову роботу в м. Київ. Працюючи в м. Київ, вона постійно на вихідні приїздила до м. Кривого Рогу та приходила до квартири АДРЕСА_1 за місцем своєї реєстрації до матері з братом, надавала матері гроші на оплату комунальних платежів та утримання брата, так як мама та її співмешканець продовжували ніде не працювати. Також, до неї в м. Київ на тимчасове місце проживання приїздила і мама, яка бачила де вона проживає та чітко знала адресу її місця знаходження. Потім мама її брата віддала до інтернату. В 2015 році вона приїздила на постійне місце проживання до м. Кривого Рогу, однак в квартиру потрапити не змогла, так як були замінені усі замки на дверях.

Відповідач, наголосила, що з поважних причин не могла проживати в квартирі, тому що квартира занехаяна, в квартирі постійно був співмешканець, який зловживав спиртними напоями, чим фактично не давав їй життя в квартирі.

На теперішній час вона вимушена наймати квартиру та витрачати зайві грошові кошти, хоча бажає мешкати в квартирі, щоб квартира залишилася її брату, так як має сумніви, що її брату щось залишиться.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача по справі, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, встановив наступні правовідносини.

Позивач, 14 жовтня 2006 року уклала шлюб з ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, актовий запис № 674).

На підставі ордеру № 10987 від 17.12.1986 року позивач отримала квартиру АДРЕСА_3 (а.см. 14-15). Згідно ордеру, право на вселення в квартиру має відповідач як член сім"ї квартиронаймача.

Згідно довідки № 351 від 08.04.2014 року, виданою ЖЕО № 8, в квартирі№ 38 у будинку № 1 по вул. Хабаровській у м. Кривому Розі Дніпропетровської області зареєстровані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 13)

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне:

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом України.

Так, частиною 4статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства (ст. 10 ЖК України)

Згідно ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вказаною статтею ЖК України передбачено підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців.

Згідно ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертоюстатті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

В пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верхового Суду України № 2 від 25.12.1992 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Суд зауважує, що житловим кодексом України передбачено видачу охоронних свідоцтв (броні) у разі відсутності наймача житла понад встановлені строки. Так, відповідно до ст. 73 ЖК України, жилі приміщення, що їх займають наймачі та члени їх сімей, бронюються при направлені на роботу за кордон - на весь час перебування за кордоном, при виїзді на роботу в райони Крайньої Півночі і в прирівняні до них місцевості - на весь час дії трудового договору, а у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, - на весь час перебування в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку ( ст. 72 ЖК України).

Статтями10,60 ЦПК Українипередбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1 та 2статті 57 ЦПК України,доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7 вимушена була не проживати за місцем своєї реєстрації, через несприятливі умови, які склалися в сімї, а також, зважаючи на те, що вона працювала у місті Києві для того щоб забезпечити сімю, що підтверджується копією трудової книжки . Окрім зазначеного, відповідач приїздила до спірної квартири, але не змогла до неї потрапити, так-як були змінені замки.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не проживала в ІНФОРМАЦІЯ_5 з поважних причин.

Також, суд критично ставиться до акту про не проживання відповідача за вказаною адресою у вказані строки, викликає сумнів у його достовірності та належності.

Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог.

Відповідно достатті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування житлом зі сторони позивача порушено, відповідач не була відсутня в спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, тому не втративли право користування нею, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню.

Оскільки відповідачем були понесені витрати зі сплати судового збору за перегляд заочного рішення, вказані витрати підлягають стягненню з позивача на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.71,72 ЖК України, ст.ст.1, 3, 4, 11, 213-215 ЦПК України, суд, -

вирішив :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Дзержинський районний відділ в місті ОСОБА_1 Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 320,00 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 05 травня 2017 року.

Суддя: О. В. Чайкіна