Справа № 464/5680/15 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1686/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» - ОСОБА_6 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 160/06 від 27.12.2006 р. в сумі 538 537, 37 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно кредитного договору № 160/06 від 27.12.2006 р. відповідачу ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 35 000 дол. США з терміном повернення кредиту до 25.12.2026 р., плата за користування кредитом (відсоткова ставка) 16,5 % річних (згідно додаткового договору №1 до кредитного договору).

Одночасно, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 27.12.2006 р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 160/06/1, відповідно до якого останній взяв на себе зобовязання відповідати перед банком, як кредитором, за виконання позичальником ОСОБА_3 зобовязань в повному обсязі (повернення кредиту, сплата відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків та витрат, повязаних з предявленням вимог за основним зобовязанням). Однак, відповідачі взяті на себе зобовязання за кредитним договором та договором поруки не виконали, кредитні кошти не повернули, нараховані відсотки не сплатили, на попередження не реагують. В звязку із зазначеним просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в судовому порядку.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_7» () заборгованість за кредитним договором № 160/06 від 27.12.2006 р. в розмірі 538 537 гривень 37 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач повинен був згідно умов кредитного договору направляти поручителю письмову вимогу про дострокове погашення кредиту і про те, що дійсність обов»язку поручителя залежить від направлення такої вимоги. Кредитним договором встановлюється зобов»язання для банку та позичальника відносно один одного щодо кредитування, зобов»язань між банком та поручителем, згідно кредитного договору не виникає. Між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 виникли зобов»язання із договору поруки, який направлення вимоги не передбачає.

Окрім того, вважає, що судом невірно зроблено висновок й про те, що позивач пропустив строк звернення з вимогою до поручителя і невірно застосовано положення ч. 4 ст. 559 ЦК України. Вважає, що звернувшись до суду, позивач реалізував своє право пред»явлення вимоги до поручителя в межах строку, передбаченого для такого пред»явлення умовами договору поруки.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року скасувати в частині відмови у стягненні в солідарному порядку з ОСОБА_4 поряд із стягненням з ОСОБА_3 на користь позивача 538 537, 37 грн. заборгованості за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове рішення, яким цю позовну вимогу задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляджу справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Таким чином, апеляційним судом у даній справі перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а саме в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_4

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Судом встановлено, що 27.12.2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та позичальником ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 160/06, додатковий договір №1, додатковий договір №2, згідно умов яких остання отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США, строком до 25.12.2026р. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16,5% річних (відповідно до додаткового договору №1 від 24.11.2008 року). Позивач прийнятті на себе зобовязання по кредитному договору виконав у повному обсязі, надавши визначені кредитним договором кошти, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 273118 від 27.12.2006р.

Встановлено й те, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, ПАТ «ВіЕйБі Банк» уклав договір поруки № 160/06/1 від 27.12.2006 р. з відповідачем ОСОБА_4, який, в свою чергу, взяв на себе зобовязання відповідати за виконання боржником - відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного договору та нести солідарну відповідальність у випадку його невиконання чи неналежного виконання відповідачем.

Відповідно до положень ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п.3.3.2, п.2.5.1 Кредитного договору, позичальник зобов»язується щомісячно до дати, встановленої в графіку, наведеному в Додатку №1 до цього договору, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не меншій суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених в графіку.

У відповідності до вимог ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 умов кредитного договору належним чином не виконувала, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, встановлених графіком повернення кредиту.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановленні договором або законом.

Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на 06.07.2015р. загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 538 537,37 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту та відсотками по кредиту в розмірі 24 786,87 доларів США (еквівалент по курсу НБУ 21,025806 грн.за 1 долар США на 08.06.2015р. становить 521 163,92 грн.) та заборгованості за комісіями і штрафними санкціями в розмірі 17 373,45 грн., з яких: заборгованість за кредитом 21 669,00 доларів США; відсотки за користування кредитом 3 117, 87 доларів США; неустойки (штрафу/пені за несвоєчасне погашення кредиту) 17 373,45 грн. Позивачем ПАТ «ВіЕйБі Банк» заявлено вимогу про стягнення вищезазначеної заборгованості за кредитним договором в гривневому еквіваленті розрахованого на день проведення розрахунку такої заборгованості, а саме на 08.06.2015 р.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_3 прострочила сплату поточних платежів кредиту та нарахованих відсотків по кредитному договору, не виконавши взятих за договором зобовязань та визнала позов у суді першої інтсканції, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача ОСОБА_3, як позичальника, в користь позивача ПАТ «ВіЕйБі Банк», як кредитора, підлягає стягнення заборгованість за кредитним договором № 160/06 від 27.12.2006р. в розмірі 538 537,37 гривень.

Крім того, в силу положень ст.88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_3 в користь держави підлягають стягненню судовий збір в розмірі 5 385,38 грн.

Рішення суду в цій частині не оскаржується, а відтак колегією суддів не перевіряється.

Водночас, відмовляючи в задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості за згаданим кредитним договором з відповідача ОСОБА_4, як поручителя, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п.2.7.1.1, 2.7.2 кредитного договору, обовязок позичальника та/або поручителя достроково виконати боргове зобовязання в цілому, або у визначеній частині виникає у разі невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових зобовязань. Сторони договору передбачили обовязок банку у разі настання виконання боргових зобовязань, предявити позичальнику та поручителю письмову вимогу про дострокове погашення кредиту.

З огляду на зазначене, банк набуває права вимоги від позичальника та/або поручителя виконання зобовязань, що виникають з договору кредиту за умови, якщо в установлений договором строк позичальником зобовязання в цілому чи у будь-якій його частині не будуть виконані, а також за умови обовязкового направлення позичальнику та поручителю повідомлення з вимогою виконати зобовязання в цілому або в частині.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що банк з вимогою про дострокове погашення кредиту до відповідачів не звертався, жодного повідомлення таким не направляв. Письмовою вимогою про дострокове погашення кредиту, вважає звернення з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів до суду.

За умовами договору поруки № 160/06 від 27.12.2006 ., а саме у п.7.3 визначено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобовязань за кредитним договором (п.4.1 договору поруки).

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та мови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Відповідно до п.24 абз.4 Постанови № 5 Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» випливає, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатись як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України.

За змістом положень ст.ст.251, 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення і строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема у Постановах ВСУ від 21.05.2012р. у справі № 6-48цс11, від 23.05.2012р. у справі № 6-33цс12, від 17.09.2014р. в справі № 6-6цс14, від 17.09.2014р. у справі №6-53цс14.

Таким чином, умови договору поруки № 160/06 від 27.12.2006 р. про дію поруки до повного виконання позичальником або поручителем своїх боргових зобовязань, передбачених основним зобовязанням не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 ЦК України.

Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Як випливає із умов кредитного договору № 160/06 від 27.12.2006 р., додаткового договору № 1, додаткового договору № 2 до кредитного договору та додатку до них у виді Графіку погашення кредиту та сплати відсотків, позичальник та банк погодили строк погашення кредиту та визначили, що погашення повинно відбутись до дати встановленої в графіку, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по договору кредиту, останнє внесення коштів в рахунок погашення кредиту, відповідач ОСОБА_3 здійснила 27.08.2014 р.

Тобто, оскільки у позичальника починаючи із 28.08.2014 р. виникли зобовязання перед кредитором то і у поручителя виникли такі зобовязання, адже відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

І за таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що останнім строком до якого слід було виконати зобовязання по погашенню поручителем виниклого боргу є саме 28.02.2015 р. Натомість позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до Сихівського районного суду м.Львова з відповідним позовом лише 13.07.2015 року.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк» втратив своє право на звернення до суду з вимогами до поручителя ОСОБА_4, оскільки пропустив шестимісячний строк визначений ч.4 ст.559 ЦК України, який поновлений та/або зупинений бути не може, а тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4, як поручителя, заборгованості за кредитним договором слід відмовити у звязку з пропуском строків позовної давності.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Дійсно, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 25 грудня 2026 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором, передбачений частиною ч. 4 ст. 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом.

Тобто, банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 27 вересня 2014 року) предявити вимоги до поручителя.

У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У даній справі суд першої інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобовязань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

А відтак, висновки суду першої інстанції про те, що позивач ПАТ «ВіЕйБі Банк» втратив своє право на звернення до суду з вимогами до поручителя ОСОБА_4 в цілому, а не лише до окремих зобовязань з врахуванням графіку погашення таких, оскільки пропустив шестимісячний строк визначений ч.4 ст.559 ЦК України, який поновлений та/або зупинений бути не може, не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Таке узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №6-3087цс16 від 29 березня 2017 року.

В той же час, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що 24 листопада 2008 року до кредитного договору №160/06 від 27.12.2006 року було укладено додатковий договір №1, згідно п.1 якого сторони, а саме позивач та відповідач ОСОБА_3, домовились викласти п.1.4 Кредитного договору в наступній редакції: «За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 16,5% річних». Тобто, передбачена п.1.4 кредитного договору відсоткова ставка збільшена з 12,8 відсотків річних (а.с.7) до 16,5 відсотків річних (а.с.19).

Поручитель ОСОБА_4 такого договору не підписував, а відтак слід вважати, що згоди на зміну зобов»язання не давав.

Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобовязання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

У даній справі, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що додатковим договором №1до кредитного договору внесено без згоди поручителя ОСОБА_4 зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, що було встановлено під час судового розгляду і не спростовано кредитором.

Зокрема, цим додатковим договором було збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі є підстави вважати поруку припиненою, оскільки в додатковому договорі №1 до кредитного договору, укладеному без згоди поручителя, закладені умови, що всупереч положенням ч. 1 ст. 559 ЦК України збільшують обсяг відповідальності поручителя.

Таке узгоджується з правовою позиціє, висловленою Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року по справі №6-2662цс15.

А відтак, у задоволенні позову до ОСОБА_4 слід відмовити саме з цих підстав.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення, в частині, яка перевірялась, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Це відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» - ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_8