06.10.2017 року Провадження №2/425/497/17
Справа №425/1832/17
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді - Романовського Є.О.,
за участю секретаря - Вада Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
Позивач в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_2, опікуном якого вона являється,звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що квартира АДРЕСА_1 належить їм на праві власності. На теперішній час в зазначеній квартирі зареєстрований відповідач - її чоловік, який фактично у вказаній квартирі не проживає з травня 2015 року, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, оскільки проживає в іншій країні, комунальні послуги не сплачує, чим перешкоджає їм як власникам квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном.
На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
В судове засіданні відповідач не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, причина неявки не відома. Інших відомостей про місце перебування чи місце роботи відповідача у суду немає. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило.
За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення.
06 жовтня 2017 року відповідно до ст. 225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09.12.1989 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 687 (а.с. 8).
Рішенням Рубіжанського міського суду від 14.06.2005 року ОСОБА_2 визнано недієздатним, а ОСОБА_1 призначено його опікуном( а.с. 7).

Згідно до свідоцтва про право власності на житло № 8 від 27.06.1997 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1, в рівних частинах належала ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_2.(а.с. 33).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом № № 1511, 1512, 1513 від 12.12.2007 року, витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3, виданих 31.01.2008 року комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Рубіжанської міської ради, на праві власності, після смерті батьків ОСОБА_5 та

ОСОБА_2 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 4-6).

Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 26.05.2017 року № 201754096 у АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (співвласник ), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_2 (брат) - знятий з реєстрації 26.05.2017року (а.с. 9).

Актом від 31.07.2017 року щодо встановлення факту проживання за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що

ОСОБА_3 в даній квартирі не проживає (а.с.16).

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду пояснили, що відповідач дійсно з

2015 року не мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та її недієздатний брат

ОСОБА_2, опікуном якого вона являється, є власниками квартири, в якій залишається зареєстрованим відповідач, який з 2015 року в квартирі позивачів не проживає. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, не будучи власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, але будучи зареєстрованим в ній, позбавляє власників даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю. Після встановлення зазначених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 5-11, 57-60, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано.

У разі подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є.О. Романовський