У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «БіЕс Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «БіЕс Банк», поданою його представником Федорюк Іриною Ігорівною, на рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ПАТ «БіЕс Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 19 червня 2008 року між ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «БіЕс Банк», та ТОВ «МК-Буд» укладений кредитний договір з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до умов якого товариство отримало кредит в сумі 553 405,41 доларів США зі сплатою 13% річних з кінцевим терміном повернення 19 листопада 2016 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

У порушення умов кредитного договору, ТОВ «МК-Буд» не виконувало зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 349 248,41 доларів США, що еквівалентно 2 752 484,59 грн.

З огляду на зазначене, ПАТ «БіЕс Банк»» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачі з цього будинку.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2014 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 349 248,41 доларів США, що еквівалентно 2 752 484,59 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0578 га за цією ж адресою, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «БіЕс Банк» з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дубліката правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року рішення Франківського районного суд м. Львова від 10 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що 19 червня 2008 року між ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «БіЕс Банк», та ТОВ «МК-Буд» укладений кредитний договір з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до умов якого товариство отримало кредит в сумі 553 405,41 доларів США зі сплатою 13% річних з кінцевим терміном повернення 19 листопада 2016 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 червня 2008 року між ПАТ «БіЕс Банк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0578 га за цією ж адресою.

У порушення умов кредитного договору, ТОВ «МК-Буд» зобов'язання не виконувало, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 349 248,41 доларів США, що еквівалентно 2 752 484,59 грн.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень договору, укладеного між сторонами, ст. ст. 526, 1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення в частині виселення, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх громадян, які мешкають у ньому.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, ОСОБА_7 в апеляційній скарзі посилалась на те, що на момент укладення договору іпотеки вона була неповнолітньою, постійно проживала та була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1. Оскільки договір іпотеки укладений без дозволу опіки та піклування, просила у задоволенні позову відмовити.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 15 березня 1991 року.

На час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_7 була неповнолітня.

Укладаючи договір іпотеки, іпотекодавець на підтвердження відсутності у дітей права користування предметом іпотеки надав банку довідку № 52 від 12 червня 2008 року, видану ЛКП «Вулецьке», згідно якої у будинку неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають.

У судовому засіданні апеляційним судом установлено, що ОСОБА_7 з 17 вересня 1997 року ОСОБА_7 зареєстрована у будинку АДРЕСА_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи за апеляційною скаргою ОСОБА_8, яка не брала участі у справі, нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що недотримання сторонами під час укладення іпотечного договору вимог законодавства щодо погодження у встановленому законом порядку з органом опіки та піклування передачі в іпотеку будинку, право користування яким на час укладення договору іпотеки мали неповнолітні діти, має наслідки нікчемності даного правочину, тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених судом, і відповідає вимогам закону.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Встановивши, що при укладенні договору іпотеки неповнолітня ОСОБА_7 була зареєстрована у спірному будинку і орган опіки та піклування відповідного дозволу на укладення договору не надав, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що такий правочин є нікчемний і відмовив у задоволенні позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки висновків суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «БіЕс Банк», подану його представником Федорюк ІриноюІгорівною, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Є.П.Євграфова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова