У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2010 року, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 6 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2010 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 29 травня 2008 року між акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк передав позичальнику кредит у розмірі 9 тис. доларів США зі сплатою 15,00 % річних строком до 28 травня 2018 року. 29 травня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному договору про надання споживчого кредиту.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконали, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 18 лютого 2010 року виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 9 040 доларів 26 центів США, що еквівалентно 72 343 грн 78 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 8 303 долари 79 центів США; заборгованість за відсотками у розмірі 736 доларів 47 центів США; пеня у розмірі 501 грн 90 коп.; неустойка у розмірі 500 грн.

З урахуванням наведеного ПАТ «УкрСиббанк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів зазначену вище заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 29 травня 2008 року.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2010 року позов ПАТ«УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 72 646 грн 86 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 11 березня 2016 року за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2010 року залишено без змін.

Крім того, з апеляційною скаргою на заочне рішення суду першої інстанції до апеляційного суду також звернулася ОСОБА_4

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 6 грудня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2010 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник і поручитель, як солідарні боржники, свої зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту та договором поруки не виконали, розмір кредитної заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції. При цьому при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначив також про те, що внесені банком і позичальником зміни до договору про надання споживчого кредиту щодо запровадження додаткової комісії, яка не є борговою сумою, оскільки сплачена боржником під час підписання додаткової угоди, зміна методу нарахування процентів та перенесення строків виплати цих процентів, не призвели до збільшення відповідальності поручителя, унаслідок чого відсутні підстави для припинення поруки. При розгляді апеляційної скарги поручителя ОСОБА_4 апеляційний суд підтвердив свої висновки, а також зазначив, що ці обставини не підлягають доведенню, оскільки вже підтверджені преюдиційною ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 11 березня 2016 року при розгляді скарги ОСОБА_3

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 29 травня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк передав позичальнику кредит у розмірі 9 тис. доларів США зі сплатою 15,00 % річних строком до 28 травня 2018 року.

29 травня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному договору про надання споживчого кредиту.

ПАТ «УкрСиббанк» вказувало про те, що відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконали, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 18 лютого 2010 року виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 9 040 доларів 26 центів США, що еквівалентно 72 343 грн 78 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 8 303 долари 79 центів США.; заборгованість за відсотками у розмірі 736 доларів 47 центів США; пеня у розмірі 501 грн 90 коп.; неустойка у розмірі 500 грн.

В апеляційних скаргах позичальник і поручитель посилалися на неправильне визначення розміру кредитної заборгованості та припинення поруки внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом установлено, що у п. 2.1 договору поруки передбачено, що кредитор без згоди поручителя не має права змінювати умови основного договору з позичальником, унаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Судом також установлено, що 30 січня 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору про надання споживчого кредиту, за умовами якої встановлено (збільшено) строк повернення кредиту до 28 травня 2028 року, замість первинного строку - 28 травня 2018 року (а.с. 58).

30 січня 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2 до вказаного договору про надання споживчого кредиту, за умовами якої встановлено розмір ануїтетного платежу 112 доларів 14 центів США (а.с. 59, якого не існувало ні в первинному договору, ні в графіку погашення кредиту (а.с. 6-10).

ОСОБА_4, як поручитель, згоди на внесення таких змін до договору про надання споживчого кредиту не давала.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив, чи не збільшено обсяг відповідальності поручителя, у разі якщо за додатковими угодами між банком і ОСОБА_3 збільшено строк повернення кредиту з 28 травня 2018 року до 28 травня 2028 року, при цьому визначено інший ануїтетний платіж, тобто позичальник зобов'язався сплачувати відсотки за користування кредитом на 10 років більше.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Судом установлено, що 20 березня 2009 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки, за умовами якої встановлено розмір ануїтетного платежу 112 доларів 14 центів США та кінцевий термін виконання основного зобов'язання 28 травня 2028 року (а.с. 60).

Разом із тим, апеляційному суду слід дослідити, перевірити та надати правову оцінку тому, яке правове значення має додаткова угода між банком і поручителем, укладена 20 березня 2009 року, ураховуючи, що ще 30 січня 2009 року між банком і позичальником без згоди поручителя збільшено обсяг його відповідальності і, за твердженням поручителя, у силу ч. 1 ст. 559 ЦК України саме з 30 січня 2009 року порука є припиненою. Отже, чи передбачено законодавством можливість внесення змін до договору, який є припиненим у силу закону.

Крім того, апеляційний суд в ухвалі від 6 грудня 2016 року безпідставно посилався на обставини, які доказуванню не підлягають (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), встановлені преюдиційною ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 11 березня 2016 року, не звернувши увагу на те, що преюдиційність стосується обставин іншої справи і такі обставини не підлягають доведенню в цій справі. Натомість, ухвали апеляційного суду стосуються однієї і тієї самої цивільної справи, а згідно зі ст. 318 ЦПК України залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в ч. 1 цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до ст. 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Отже, самим процесуальним законодавством суду надано право скасувати чи змінити раніше ухвалене судове рішення в одній і тій самій справі.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судові рішення апеляційного суду, як такі, що впливають на права та обов'язки поручителя ОСОБА_4 у силу солідарності позовних вимог, не відповідають положенню ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 6 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик