Справа №591/2778/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Шелєхова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/601/17 Суддя-доповідач - Собина О. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про вселення, визначення порядку користування квартирою та виселення,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2017 року було задоволено позов ОСОБА_5 та вселено його до квартири АДРЕСА_1. Визначено між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_5 у користування жилу кімнату площею 8,1 кв. м. з балконом 0,72 кв. м., ОСОБА_6 - дві жилі кімнати площею 17, 1 кв. м. та 12, 3 кв. м. з лоджією 1, 7 кв. м., підсобні приміщення: кухню площею 7, 1 кв. м.; коридор - 10, 1 кв. м.; ванну кімнату - 2, 6 кв. м.; туалет - 1 кв. м. та шафу - 1, 2 кв. м. залишено в загальному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника апелянта, заперечення на апеляційну скаргу позивача та його представника, покази свідка ОСОБА_9, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10, належну йому 1/2 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 успадкували в рівних частинах, як спадкоємці першої черги, його син ОСОБА_5 та мати ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 20, 42). Після прийняття спадщини ОСОБА_5 належить на праві спільної часткової власності 1/4 частина, а ОСОБА_6 - 3/4 частини зазначеної вище квартири (т.1 а. с. 14, 18).

З технічного паспорту на вказану квартиру вбачається, що її загальна площа становить 62, 12 кв. м., житлова - 37, 5 кв. м. і квартира складається з трьох ізольованих житлових кімнат площею відповідно: 17, 1 кв. м.; 12, 3 кв. м. з лоджією - 1, 7 кв. м.; 8, 1 кв. м. з балконом площею 0, 72 кв. м.; коридору - 10, 1 кв. м., кухні - 7, 1 кв. м., ванної кімнати - 2, 6 кв. м., туалету - 1, 0 кв. м. та шафи 1, 2 кв. м. (т. 1 а. с. 16-17).

Згідно з довідкою КП «Сумитеплоенергоцентраль» в спірній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 145). Із заявою про реєстрацію ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ОСОБА_11 звернулася 24 листопада 2013 року (т. 1 а. с. 146).

Позивач здійснював наміри на вселення до спірної квартири, яка належить йому на праві спільної часткової власності, але відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 чинили йому перешкоди у цьому і тому 21 травня 2016 року позивач звернувся до Сумського відділу поліції (м. Суми) ГУНП в Сумській області із відповідною заявою. Факт не допуску позивача до спірної квартири визнав і сам відповідач ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 43).

Вказану обставину підтвердив також допитаний в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_12

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2 ,4, 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1. 2 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК).

Звідси, встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перешкоджають ОСОБА_5 як власнику спірної квартири у володінні та користуванні нею, суд обгрунтовано захистив його порушене право, вселивши позивача до цього житла.

Рішення суду в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 також ґрунтується на законі.

Так, частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Аналіз зазначених норм, свідчить про необхідність при вселенні до квартири отримання згоди всіх її співвласників.

Тому, вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1 та реєстрація їх у даній квартирі з 26.11.2013 року, за відсутності відповідної згоди ОСОБА_5 як співвласника згаданої квартири, є порушенням порядку для вчинення таких дій, що є підставою для їх виселення.

Щодо встановлення порядку користування вказаною квартирою, то частинами 2, 3 ст. 358 ЦК України унормовано, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності № 20 від 22 грудня 1995 року, з відповідними змінами, роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Таким чином, суд вірно задовольнив вимоги ОСОБА_5 про встановлення між співвласниками порядку користування квартирою, про яку йде мова у даній справі, саме у запропонований позивачем спосіб. При цьому, суд правильно взяв до уваги розмір часток кожного із співвласників квартири, наявність у ній ізольованих кімнат, і норми мінімального можливого розміру жилої площі, що припадає на одну особу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було допущено порушення прав та законних інтересів відповідачів у справі та їх представників передбачених 27, 31, 38 ЦПК України. В той же час, відповідачі жодного разу не з'явились до суду і не приймали участь у судових засіданнях, за клопотаннями їх представників суд змушений був неодноразово відкладати розгляд справи. Представники відповідачів не забезпечували явку в судове засідання свідків про виклик яких самі ж заявляли клопотання і така поведінка відповідачів та їх представників порушувала право позивача на розгляд його позовних вимог в розумні строки і тому суд вимушений був розглянути справу у відсутність відповідачів у справі за наявних у справі матеріалів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування рішення суду, ухваленого судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308; 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -