У х в а л а

19 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків екоресурс», в інтересах якого діє Павленко Юлія Сергіївна, про перегляд Верховним Судом України рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року, клопотання про поновлення строку подання заяви про перегляд судових рішень у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків екоресурс» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Жовтневий районний суд м. Харкова рішенням від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року, у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків екоресурс» (далі - ТОВ «Харків екоресурс») відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 лютого 2017 року залишила рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

08 червня 2017 року ТОВ «Харків екоресурс» звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції частини другої статті 642 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини п'ятої статті 26, пункту 1 частини третьої статті 20, пункту 3 частини другої статті 21 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), частини другої статті 10, статті 351 Закону України від 05 березня 1998 року № 187/98-ВР «Про відходи», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 і 29 березня 2017 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовані вказані норми матеріального права. На підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, він посилається на постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року, 25 листопада 2014 року та 16 грудня 2015 року.

Водночас заявник порушує питання про поновлення строку для подання заяви про перегляд судових рішень.

Відповідно до частин першої та третьої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

Установлено, що ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, постановлена 15 лютого 2017 року.

Судові рішення, на які заявник посилається на підтвердження підстави перегляду, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, ухвалено 30 жовтня 2013 року, 25 листопада 2014 року, 16 грудня 2015 року, 23 і 29 березня 2017 року.

Отже, строк для подання заяви про перегляд судових рішень з урахуванням дати наданих заявником для порівняння судових рішень спливає 29 червня 2017 року.

Оскільки заявник звернувся із заявою до Верховного Суду України 08 червня 2017 року (згідно з поштовим штемпелем на конверті), то відсутні правові підстави щодо розгляду клопотання ТОВ «Харків екоресурс» про поновлення строку для подання указаної заяви.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 15 лютого 2017 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, залишивши без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для стягнення заявленої суми заборгованості з відповідача, оскільки позивач належними доказами не довів факту надання своїх послуг саме відповідачу. При цьому суди дійшли висновку, що сама по собі пропозиція товариства щодо надання послуг не свідчить про обов'язковість такого договору для відповідача та не може бути підставою для покладення на нього обов'язків, які випливають з такого договору.

Разом з тим у наданих заявником для порівняння ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 та 29 березня 2017 року суд касаційної інстанції виходив з того, що товариство належним чином виконувало зобов'язання та надавало відповідачу послуги з вивезення побутових відходів, які у свою чергу оплачені не були, і, як наслідок, утворилась заборгованість, тому суд правомірно стягнув суму заборгованості, інфляційні витрати та три відсотки річних від простроченої суми на користь позивача.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постановах Верховного Суду України, на які також посилається заявник, містяться висновки про те, що:

- згідно з пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання (постанови від 30 жовтня та 16 грудня 2015 року);

- відповідно до статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Закон не передбачає недійсності договору з водопостачання і водовідведення у зв'язку з недодержанням юридичними особами письмової форми, а тому наявні між сторонами зобов'язання є дійсними і повинні виконуватися відповідно до норм цивільного законодавства (постанова від 25 листопада 2014 року).

Таким чином, висновки суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечать викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків екоресурс» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків екоресурс» про перегляд Верховним Судом України рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 червня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року відмовити.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків екоресурс» про поновлення строку подання заяви про перегляд указаних судових рішень залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко