Справа № 396/1032/17
Провадження № 2-о/396/75/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2017 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Шепетько В.І.

з участю секретаря Корольової Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Новоукраїнка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Новоукраїнський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новоукраїнського району Кіровоградської області, про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті матері ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла у віці 82 роки на території Донецької області, тобто на території якої органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть № 415, виданим органом підконтрольним, так званій «ДНР», від 25.04.2017 року, яке затверджено печаткою ДНР.

Заявник звернулася до відділу ДРАЦС Новоукраїнського РУЮ в Кіровоградській області для реєстрації смерті матері, однак, їй було відмовлено, оскільки представлене на реєстрацію свідоцтво про смерть не відповідає вимогам чинного законодавства.

Заявник та його представник в судове засідання не зявились, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутності, заявлені вимоги підтримує і просить їх задовольнити, а тому суд ухвалив про розгляд справи у відсутності заявника та її представника.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутності в якій визнав позовні вимоги і не заперечує проти їх задоволення, а тому суд ухвалив про розгляд справи у відсутності представника заінтересованої особи.

Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав.

Із змісту ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно із п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до п.13 постанови ПВСУ № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7 ст.273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п.4 ст.273 ЦПК і полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК.

Згідно ксерокопії паспорту громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, народилась м. Калінін, Донецької області та була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.18-19).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (ОСОБА_2 дівоче прізвище) В.І. є донькою ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження № 1153 Серії ІІ-УР №119634 (а.с 17).

Відповідно до свідоцтва про смерть а/з №415 від 25.04.2017 року, виданого Калінінським відділом запису актів цивільного стану м. Донецьк Державної Регістраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки ОСОБА_2 померла 21.04.2017 року в м. Калінін Донецької області. (а.с. 12).

Відповідно до довідки про причину смерті №220 від 22.04.2017 року ОСОБА_2 померла 21.04.2017 року в м. Калінін Донецької області від церебрального атеросклерозу (а.с.15).

Згідно зі свідоцтвом про захоронення № 164459 виданого начальником КП «Ритуальна Служба м. Донецьк» від 22.04.2017 року ОСОБА_2 було захоронено 22 квітня 2017 року на участку №14 ряд 1 місце 6 на кладовищі «Новодевичье» в м. Донецьк на вул. Трьохгорній актовий запис № 415 (а.с.13).

Після смерті матері заявник звернувся 29.06.2017 року до Новоукраїнського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кіровоградській області та їй було надано письмову відмову у видачі свідоцтва про смерть та проведені державної реєстрації смерті мами ОСОБА_2 №370/14.18-03-05 від 29.06.2017 року через те, що державна реєстрація смерті відповідно до діючого законодавства проводиться на підставі медичного свідоцтва про смерть, за формою затвердженою наказом МОЗ України, а документи видані державними органами на окупованій території є недійсними і не створює правових наслідків (а.с.14).

Як встановлено, заявник мав намір встановити факт смерті матері, оскільки це має юридичне значення, а саме для оформлення допомоги на поховання, отримання нарахованої та невиплаченої пенсії.

Так, згідно з п.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч.2 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-У11 будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсною і не створює правових наслідків.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Тому зазначене вище свідоцтво про смерть, відповідно до положень ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним і не створює правових наслідків. В зв'язку з чим заявник не може зареєструвати смерть своєї мами. Згідно із ч.ч. 1-2 ст.4 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

На сьогоднішній час свідоцтво про смерть видане органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України, а також лікарське свідоцтво про смерть видане медичними закладами тимчасово окупованої території не є підставою для реєстрації смерті на території України.

Статтею 17 ч.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно із ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Пунктом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть).

Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території та території проведення АТО, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), якавідповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як. наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Оскільки заявник ОСОБА_1 є громадянином України, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4. кв. 8, як внутрішньо переміщена особа, її мама ОСОБА_2 21.04.2017 року померла на тимчасово окупованій території Україні в м. Калінін Донецької області, після її смерті заявник не може отримати свідоцтво про смерть а отримане свідоцтво про смерть не може бути використане заявником для реєстрації смерті на території України та не визнається державними органами України, з метою захисту її законних прав та інтересів, та прав суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2, 21 квітня 2017 року в м. Калінін Донецького району АР Крим, який знайшов підтвердження в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 212-214,234,235,256-259 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3 Вікторівни - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 в день 21.04.2017 року, в м. Калінін, Донецької області.

Допустити рішення до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Кіровоградської області, через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Головуючий: В. І. Шепетько