Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - відділ опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 В даній квартирі також проживають її донька ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначала, що з 2015 року стосунки між нею та відповідачами повністю зіпсувались, ОСОБА_5 почала її принижувати, знущатись над нею морально та фізично. При цьому ОСОБА_5 чинить їй перешкоди у користуванні загальними місцями користування, а також не сплачує за комунальні послуги.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_4 просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1

м. Львові шляхом виселення із квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Висновки судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2

Згідно заяви ОСОБА_4, ОСОБА_6 03 січня 2016 року заподіяв ОСОБА_4 тілесні ушкодження, однак кримінальне провадження було закрито 18 січня 2016 року у зв'язку з відмовою ОСОБА_4 від обвинувачення.

Відповідно до висновку експерта № 73 від 12 січня 2016 року при огляді ОСОБА_4 було виявлено синець, який утворився від дії тупого предмета, міг виникнути від удару ногою 03 січня 2016 року.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до

ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази систематичного порушення відповідачами правил співжиття, що робить неможливим проживання в одній квартирі сторін, при цьому заходи запобігання і громадського впливу, застосовані до відповідачів, виявились безрезультатними, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують.

При цьому доводи касаційної скарги щодо позбавлення ОСОБА_4 права на подання доказів та на використання правової допомоги є необґрунтованими та суперечать положенням ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України. Крім того, згідно матеріалів справи, позивач не була позбавлена можливості подати відповідні докази в суді апеляційної інстанції, зазначені в касаційній скарзі документи були приєднані судом апеляційної інстанції до матеріалів справи та їм було надано відповідну правові оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 листопада

2016 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 березня

2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

В.М. Коротун