Справа № 463/3091/15 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/174/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шеремети Н.О., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю:ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, треті особи: Управління пенсійного фонду в Личаківському районі м. Львова, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року в позові ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання», Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, треті особи: Управління пенсійного фонду в Личаківському районі м. Львова, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду суперечать наявним в справі доказам. Апелянт вважає рішення суду незаконним через незастосування районним судом імперативних вимог Європейської соціальної хартії та Конвенції №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року.

Апелянт не погоджується з висновками суду про те, що арешт банківських рахунків тривав до 28.04.2012 року, оскільки відповідач ДП «ЛДЕЗТО» визнало, що і після постанови ВДВС ЛМУЮ від 28.04.2012 року про закінчення виконавчого провадження та скасування арешту банківських рахунків, незаконний арешт грошових коштів державного підприємства тривав і станом на липень 2012 року.

Апелянт вважає, що відповідачі жодними належними та допустимими доказами не довели наявності правових та фактичних підстав для застосування п/п «б» п.26 трудового контракту від 03.02.2009 року №3-6, оскільки відсутні будь-які докази чи судові рішення, де б було вказано про те, що позивачем допущені одноразові грубі порушення законодавства чи обовязки, передбачені контрактом. Крім того апелянт не погоджується із поданими копіями таблиць, як доказом наявності заборгованості по заробітній платі, оскільки такі не мітять жодного підпису та ніким не завірені, а тому не можуть вважатись належними та допустимими доказами. Також ОСОБА_2 вказує, що закінчення строку трудового контракту не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог звільненого працівника у поновленні на роботу, оскільки для цього відсутні правові підстави.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом установлено, що 3 лютого 2009 року між Міністерством промислової політики України та ОСОБА_2 було укладено контракт, на підставі якого останнього було призначено на посаду директора ДП «Львівський дослідно-експериментальний завод технологічного обладнання» на термін з 3 лютого 2009 року по 2 лютого 2014 року.

Відповідно до наказу Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном від 23 квітня 2013 року №21-Д Срібного В.М. звільнено з посади директора підприємства за невиконання умов контракту (підпункти «б», «д» п. 26) відповідно до п. 8 ст.36 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 21 КзпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави передбачені контрактом.

Згідно пп. пп. «б», «д» п. 26 контракту, на підставі яких проведено звільнення, контракт припиняється у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обовязків передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи, тощо); а також у разі невиконання підприємством зобовязань перед бюджетом та пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обовязкових платежів, а також невиконання підприємством зобовязань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання

Як встановлено судом, що підставою для наказу про звільнення від 23.04.2013р. став лист Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова від 20.03.2013р. № 4230/04.34 (а.с.52-53 т.1) та доповідна записка Департаменту взаємодії з підприємствами базових галузей (а.с.107 т.1).

Матеріалами справи встановлено, що згідно листа Управління Пенсійного фонду в Личаківському районі м. Львова від 20.03.2013р. заборгованість підприємства станом на 19.03.2013р. становить 26 071,74 грн., в тому числі недоїмка 14 935,53 грн., заборгованість зі сплати фінансової санкції 2149,72 грн., заборгованість зі сплати пені 8986,46 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2013р. (а.с.32-34 т.1) вказану заборгованість в сумі 24 046,96 грн., яка виникла за період з січня по листопад 2012р. стягнуто в примусовому порядку.

Крім того, станом на 19.03.2013р. у підприємства існувала заборгованість зі сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування в сумі 10 521,15 грн., в тому числі недоїмка 9109,73 грн., фінансові санкції 548,81 грн., пеня 862,61 грн. Також, підприємством не відшкодовано витрат на виплату і доставку пільгових пенсій за період з 01.07.2008р. по 25.11.2012р. на суму 33 997,54 грн, окрім того з жовтня 2012 року кошти від ДП «ЛДЕЗТО» на рахунки управління пенсійного фонду не поступали. Загальна сума боргу станом на 19.03.2013р. становить 70 590,43 грн. За змістом п. п. 7.3, 7.5 Статуту ДП «ЛДЕЗТО» (а.с.111-116 т.1), директор підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства за виключенням тих, що належать до компетенції Мінпромполітики.

Посилання апелянта на вимоги Конвенції МОП № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 3933-ХІІ від 04.02.1994р. колегія суддів не бере до уваги адже як зазначено в ст. 1 Конвенції, її положення застосовуються через законодавство або правила, за винятком випадків, коли вони застосовуються шляхом колективних договорів, рішень арбітражних або судових органів, чи будь-яким іншим способом, який відповідає національній практиці.

Згідно національного законодавства, контракт є особливою формою трудового договору, умови якого визначаться сторонами, в тому числі умови про підвищену відповідальність.

Згідно п. 8б контракту, керівник підприємства зобовязаний забезпечити повне та своєчасне сплачення обовязкових платежів та податків до державного бюджету, позабюджетних та інших фондів, поточної заробітної плати, а при наявності заборгованості із заробітної плати та інших соціальних виплат, її погашення.

Підпунктом «д» п. 26 контракту, на підставі якого проведено звільнення чітко передбачено, що контракт припиняється у разі невиконанням підприємством зобовязань перед пенсійним фондом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції врахував вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в ухвалі від 27 травня 2015 року, а саме врахував доводи відповідача про наявність порушення умов контракту на час звільнення позивача а також повно з`ясував обставини справи та надав їм належну оцінку.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, висновок суду щодо законності підстав звільнення позивача відповідає нормам чинного законодавства та положенням Контракту та ґрунтується на всебічному дослідженні матеріалів справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З висновками суду колегія суддів погоджується, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України.

Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова від 29 березня 2016 року у відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді