АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5070/2017 р. Головуючий у 1 інстанції - Шумейко О.І.
Справа № 756/9335/16-ц Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7.06.2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Факторингова компанія

«Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк»

про визнання правочину частково недійсним

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 р. відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання правочину частково недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 19 вересня 2007 р. між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 984-Ф, за умовами якого позичальник отримав в кредит грошові кошти в сумі 700000 доларів США, строком до 19 вересня 2007 р., під 14.00% річних, для придбання земельної ділянки та нежилого приміщення в Сумській області.

28 листопада 2012 р. ПАТ «Сведбанк», яке виступило правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу № 15, за умовами якого банк відповідно до умов даного договору відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набув права вимоги такої заборгованості від боржників та передав банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.

Сторони договору факторингу домовились, що терміни даного договору вживаються у наступному значенні: боржники - клієнти банку, яким банк надав безготівкові чи готівкові кошти в кредит на умовах строковості і платності та які мають зобов'язання по відношенню до банку, в тому числі у зв'язку з непогашенням заборгованості за отриманими кредитами; права вимоги - права грошової вимоги банку щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли, а також ті, які .можуть виникнути у майбутньому, на підставі кредитних договорів та підтверджуються документацією; реєстр заборгованостей боржників - це інформація, що стосується боржників, права вимоги щодо яких передаються від банку фактору на умовах цього договору та їх

заборгованості, оформлена за формою, встановленою в додатку № 1 та додатку № 8 до цього договору.

Договір факторингу укладений в письмовій формі і підписаний уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), правонаступництва, тощо.

Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке чикне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно ст.1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від «явності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права ротової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або шповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, матеріалами справи підтверджено, що у вересні 2007 р. між позивачем та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» виникли договірні правовідносини, пов'язані з отриманням в кредит грошових коштів.

28 листопада 2012 р. між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк» та АКБ «ТАС- Комерцбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладений договір факторингу № 15, за умовами якого фактору передано право вимоги (в т.ч.) і до позичальника ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості за кредитним договором, що підтверджено витягом з реєстру заборгованостей боржників № 1-а.

Так, обгрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що оспорюваний договір факторингу суперечить п.13 Плану реорганізації шляхом приєднання, що міститься у додатку № 2 до Положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27 червня 2008 року № 189;

що при приєднанні ПАТ «Сведбанк Інвест» до ВАТ «Сведбанк з позивачем и не було переукладено договору кредиту; що оспорюваний правочин вчинений ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» без відповідної ліцензії; що під час вчинення оспорюваного правочину було порушено вимоги пункту 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, від 03 квітня 2009 р. № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», що відповідач ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс» не

мав право на придбання права вимоги до фізичної особи, який не є суб'єктом господарювання; що фактор здійснює операції з валютою без відповідної ліцензії.

Проте, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, суд правильно вважав, що передача прав вимоги за кредитними договорами до боржників фізичних осіб є частиною виконання договірних зобов'язань сторонами. Питання щодо переходу права вимоги від банку до фактору та подальше набуття права вимагати від боржника погашення заборгованості за кредитом на користь фактора не впливає на дійсність оспорюваного правочину та підлягає з'ясуванню під час вирішення справи щодо стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :