Ухвала іменем україни
05 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Віктор-Д», приватний нотаріус Овідіопольського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_8, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2016 року, за участю представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9, та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Віктор-Д» (далі - ТОВ «Віктор-Д»), приватний нотаріус Овідіопольського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 02 червня 2014 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до умов якого вона безоплатно передала у власність відповідача частку у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д» у розмірі 100 %, що в цілому складає 10 тис. грн, а відповідач зобов'язалася прийняти вказане майно.

Посилаючись на те, що на момент укладення договору дарування вона не була учасником ТОВ «Віктор-Д», у зв'язку з чим не мала законних прав на відчуження частки, оскільки з 28 травня 2014 року учасником ТОВ «Віктор-Д» був її син ОСОБА_11, якому вона продала належну їй частку на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2014 року, а також на те, що на неї чинився тиск з боку співвласників ТОВ «Промтоварний ринок», ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір дарування від 02 червня 2014 року, укладений між нею та ОСОБА_4, предметом якого є частка у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д» у розмірі 100 %, що в цілому складає 10 тис. грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування від 02 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Визнано недійним з моменту укладення договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д», укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з підстав, викладених у цьому рішенні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення судів попередніх інстанцій скасовано, провадження у справі закрито.

Постановою Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_8 просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2016 року скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 02 червня 2014 року за договором дарування ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, частку у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д» у розмірі 100 %, що в цілому складає 10 тис. грн.

Також судами встановлено, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 було укладено договір відступлення частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д», шляхом купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продала ОСОБА_11 100 % статутного капіталу ТОВ «Віктор-Д», що складає 10 тис. грн (а. с. 7, т. 1).

На загальних зборах від 23 травня 2014 року були заслухані в присутності учасників, які у сукупності володіють 100 % у статутному капіталі товариства (ОСОБА_3, ОСОБА_4 питання про: вступ ОСОБА_11 до складу учасників товариства; відступлення ОСОБА_3 своєї частки у статутному капіталі товариства ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу; вихід ОСОБА_3 із складу учасників товариства; затвердження змін до статуту; звільнення директора товариства та призначення нового директора товариства. На загальних зборах вирішено прийняти ОСОБА_11 до складу учасників ТОВ «Віктор-Д». Надано згоду на відступлення учасником ТОВ «Віктор-Д» ОСОБА_3 належної їй частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д» ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу. Надано згоду учаснику ТОВ «Віктор-Д» ОСОБА_3 на вихід зі складу учасників ТОВ «Віктор-Д» у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу на всю частку (100 %) у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д». Відповідні рішення були оформлені протоколом від 23 травня 2014 року № 1/2014 року. Також вказаним рішенням загальних зборів затверджено нову редакцію статуту ТОВ «Віктор-Д» та призначено нового директора товариства ОСОБА_12

26 травня 2014 року вказані зміни зареєстровані Державним реєстратором Реєстраційної служби Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_13 за № 600098, що підтверджується штампом на титульному аркуші статуту. Згідно з витягом із ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 28 травня 2014 року вказані зміни були зареєстровані в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

29 травня 2014 року ОСОБА_3 подала заяву до державного реєстратора Реєстраційної служби Овідіопольського районного управління юстиції, в якій повідомила про те, що не укладала договір від 23 травня 2014 року про відступлення частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д», шляхом її купівлі-продажу; протокол загальних зборів учасників ТОВ «Віктор-Д» від 23 травня 2014 року № 1/2014, статут товариства у новій редакції, реєстраційну картку та інші документи щодо зміни учасника товариства, а також документи щодо зміни директора ТОВ «Віктор Д» не підписувала.

Із отриманого ОСОБА_11 02 червня 2014 року витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачалось, що учасником та керівником ТОВ «Віктор-Д» визначені інші особи, які були учасником та керівником до проведення загальних зборів учасників від 23 травня 2014 року та реєстрації відповідних змін 26 травня 2014 року. У розділі витягу щодо даних про реєстраційні дії не зазначено проведення будь-яких реєстраційних дій у період з 26 травня до 02 червня 2014 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 травня 2015 року визнані неправомірними дії Реєстраційної служби Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області щодо скасування реєстраційних дій відносно ТОВ «Віктор-Д», проведених 26 травня 2014 року № 600098. Зобов'язано Реєстраційну службу Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» скасувати запис про внесення змін до установчих документів від 29 травня 2014 року на підставі нотаріально посвідчених заяв та від 05 червня 2014 року по виправленню помилок відносно ТОВ «Віктор-Д» (а. с. 283-292, т. 1). Указані обставини за правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ.

Рішенням господарського суду Одеської області від 30 листопада 2015 року (справа № 916/2240/14), залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26 січня 2016 року, у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_4 до ОСОБА_11, ТОВ «Віктор-Д», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відступлення частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д», шляхом її купівлі-продажу відмовлено у зв'язку з недоведеністю порушення її майнових прав та інтересів (а. с. 42-50, т. 2).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що підписання договору дарування між позивачем та відповідачем відбувалося не за власним волевиявленням позивача, а з підстав тиску на позивача з боку співвласників ТОВ «Промтоварний ринок». Крім того, позивач не була на момент укладання договору дарування власником майна, яке вона дарувала.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та визнаючи недійним з моменту укладення договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д», укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виходив із відсутності доказів фізичного чи психічного впливу на ОСОБА_3 при укладанні нею договору дарування частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д» та помилковості висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання спірного договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України.

Разом із тим апеляційний суд вважав доведеним, що ОСОБА_3 на момент укладання договору дарування від 02 червня 2014 року з ОСОБА_4, не була власником частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д», а відтак не мала права для укладання цього правочину, з огляду на що дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, у зв'язку з чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року змінив, позов ОСОБА_3 задовольнив з підстав, викладених в рішенні.

З висновками судів погодитись не можна з огляду на таке.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України). Його застосування регулюється ст. ст. 215-236 ЦК України.

Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом.

Здійснюючи правосуддя, суд відповідно до приписів ст. 4 ЦПК України захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Разом із тим сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи (роз'яснення особам, які беруть участь у справі, про їх права та обов'язки, попередження про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом) частиною 4 ст. 10 ЦПК України покладено на суд.

На порушення наведених принців цивільного судочинства суди, вирішуючи спір по суті, не звернули уваги на те, що позов у даній справі заявлено з підстав з різним предметом доказування, що є взаємовиключними, оскільки вчинення договору під впливом насильства передбачає наявність дефекту волі (невідповідність волі волевиявленню) за відповідності іншим вимогам закону, в тому числі щодо змісту правочину. Разом із тим вчинення договору щодо майна, право на розпорядження яким не належало стороні (відчужувачу), є договором із дефектом змісту (зміст та правові наслідки не відповідають вимогам закону), при вчиненні якого воля та волевиявлення збігаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що оспорюваний договір дарування від 02 червня 2014 року в силу приписів ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 717, ч. ч. 1, 2 ст. 147 ЦК України є недійсним, оскільки на момент його укладання ОСОБА_3 не була власником частки у статутному капіталі ТОВ «Віктор-Д», а відтак не мала права для укладання цього правочину.

При цьому судом залишено поза увагою вимоги ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право та не встановлено, яким чином порушуються права позивача у зв'язку із розпорядженням майном, яке, за її твердженням, їй не належало, враховуючи відсутність доказів про наявність спору між стороною-набувачем за договором (відповідачем) та особою, якій майно, за твердженням позивача, насправді належало.

На порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суди на зазначене уваги не звернули, із підставами переданого на вирішення позову не визначились, пояснень відповідача в достатньому обсязі не перевірили, не визначилися із характером спірних правовідносин, не дали їм оцінки та не вирішили, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

Г.І. Мостова