АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 754/6113/16-ц Головуючий в 1 інстанції - Шевчук О.П.
апеляційне провадження № 22-ц/796/5103/2017 Доповідач - Заришняк Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Зазначав, що 05.11.2014 року ОСОБА_2 отримав від нього в борг грошові кошти розмірі 160 000 грн., які зобов'язався повернути протягом двох місяців, про що власноручно написав розписку, однак до цього часу гроші не повернув.

Посилаючись на викладене, а також з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив задовольнити позов та стягнути з відповідача на його користь 352 000 грн. - суму боргу в еквіваленті до курсу долара США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 160 000 грн. та судові витрати в розмірі 1600 грн.00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діючий в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову - відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Позивач та його представник заперечували проти апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно правової позиції, викладеної ВСУ при розгляді справи № 6-1967цс15від 11 листопада 2015 року, яка в силу ст. 360-7 є обов'язковою для всіх судів, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 05.11.2014 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 160 000 грн., які зобов'язався повернути в повному обсязі впродовж двох місяців, про що власноручно написав розписку (а.с.3), проте кошти не повернув.

Суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 160 000 грн., враховуючи те, що надана позивачем розписка підтверджує боргове зобов'язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів, крім того відповідачем не оспорюється факт отримання грошових коштів від позивача у зазначеному розмірі.

Постановлене судом рішення в приведеній частині відповідає вимогам норм матеріального і процесуального закону та не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору позики і до 24 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_2 був керівником ТОВ «Автобудмонтаж», а тому стороною у договорі позики виступало саме це Товариство в особі керівника ОСОБА_2, а позику у розмірі 160 000 грн. було взято з метою ведення підприємницької діяльності Товариства, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду в цій частині, виходячи з наступного.

Так, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зі змісту розписки вбачається, що кошти в борг отримав саме ОСОБА_2, як фізична особа, а не як керівник юридичної особи - ТОВ «Автобудмонтаж».

Та обставина, що отримані від позивача кошти відповідач від імені ТОВ «Автобудмонтаж» перерахував на рахунок цього Товариства, як безвідсоткову зворотню фінансову допомогу для забезпечення митних платежів (а.с.66), не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, оскільки ОСОБА_2, отримавши від позивача грошові кошти у розмірі 160 000 грн., як фізична особа, розпорядився ними на власний розсуд, однак це не звільняє його від обов'язку повернути суму боргу позивачу.

Не заслуговують на увагу й доводи представника відповідача про те, що позов не може бути задоволений, оскільки позивач просив відшкодувати матеріальну шкоду, а не заборгованість за договором позики.

За правилами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Тобто, вирішення питань про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин є прерогативою суду, а помилка позивача у визначенні правовідносин, що виникли між сторонами та норм законодавства яке підлягає застосуванню, не є підставою в задоволенні прозову в разі його обґрунтованості та доведеності.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом були порушені норми процесуального права при стягненні з відповідача судового збору.

Згідно роз'яснень, викладених в п.35 Постанови №.10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0419625, ОСОБА_2 з 26.03.2015 року встановлена перша група інвалідності на строк до 01 квітня 2017 року (а.с.77), тобто на час ухвалення рішення судом першої інстанції відповідач мав першу групу інвалідності.

За змістом п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 судового збору в сумі 1600 грн. підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про компенсацію ОСОБА_3 витрат на сплату судового збору у розмірі 1600 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційнускаргу ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 1600 грн. скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким компенсувати ОСОБА_3 витрати на сплату судового збору у розмірі 1600 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили, шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: