Справа № 450/3233/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3206/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
при секретарі: Цапові П.М.,
за участю: представника апелянта(відповідача) ОСОБА_1 ,

представника (позивача) ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а:
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 266 від 18.11.2016 року по військовій частині НОМЕР_1 с. Липники, Пустомитівського району Львівської області про звільнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посади лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України по скороченню штатів.

Поновлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 с. Липники, Пустомитівського району Львівської області з 18.11.2016 року.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12416,82 гривень.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 в доход держави 640,00 грн. судового збору.

Дане рішення оскаржив відповідач в/ч НОМЕР_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду на те, що зміни в штаті військової частини НОМЕР_1 проводилися не з ініціативи командування, а на виконання вимог вищих штабів спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу збройних Сил України від 30.08.2016 року № Д-322/1/16дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України у 2016 році. В результаті введення в дію нового штату військової частини НОМЕР_1 з 21.11.2016 року, відбулися суттєві зміни в структурі та в чисельності особового складу, в тому числі змінилася структура й медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , зокрема скорочено посаду лаборанта і не введено жодної посади, на яку можна було би розмістити позивача. Вважає, що дані правовідносини регулюються спеціальним законодавством, а командир немає права вносити будь-які зміни до штату самостійно, що не враховано судом при вирішенні справи. Крім того, судом не враховано, що при звільненні позивачу виплачено вихідну допомогу в розмірі 4 606,21 грн. та те, що позивач отримувала матеріальну допомогу по безробіттю в центрі зайнятості. Вважає, що стягнення на користь позивача коштів за час вимушеного прогулу є незаконним та є перевитратою коштів державного бюджету Відтак, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача(апелянта) Мартинишин І.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що звільнення останньої відбулось із порушенням вимог ст..184 КЗпП України, а відтак вимоги позивача є підставними.

Проте, повністю із вказаним висновком суду колегія суддів не погоджується із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.07.2003 року прийнята на роботу лаборанта медпункту військової частини НОМЕР_1 с. Липники, Пустомитівського району Львівської області, згідно наказу від 21.07.2003 року № 154.

Як стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції у Львівській області, у позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_4 .

Відповідачем не заперечується той факт, що йому було відомо про те, що на час звільнення у ОСОБА_2 була дитина віком до трьох років, тому дані обставини в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Судом встановлено, що згідно наказу № 266 від 19.11.2016 року ОСОБА_2 звільнена з роботи по скороченню штатів згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

За змістом ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції взяв до уваги приписи п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, ч.3 ст.184 КЗпП України та п.18-19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9, та врахував, що повної ліквідації ВЧ № НОМЕР_1 не відбулося, а позивач ОСОБА_2 має дитину до 3 років.

Дійшовши правильного висновку про порушення відповідачем норм трудового права при звільненні позивачки з роботи, суд обґрунтовано на підставі ст. ст. 235 КЗпП України поновив її на попередній посаді і стягнув на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Доводи апелянта щодо скасування всього наказу командира військової частини НОМЕР_1 №266 від 18.11.2016р., а не п.4 вказаного наказу, яким звільнено позивача, не заслуговують на увагу, оскільки скасовано наказ в частині звільнення ОСОБА_2 , а не в цілому.
Доводи апелянта щодо неврахування судом всіх обставин, що мають значення для справи, зокрема того, що звільнення проводилось не з ініціативи командування, а на виконання спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ є необґрунтованим, оскільки судом було встановлено ОСОБА_2 , було звільнено з роботи за наявності у неї дитини віком до трьох років, що є недопустимим.
Безпідставними є і доводи апелянта щодо неврахування судом фату виплати допомоги по безробіттю, оскільки судом при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу враховано положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та роз`яснення, які містяться у п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".
Разом з тим, судом не враховано, що позивачу було виплачено вихідну допомогу при звільненні в розмірі 4606,21 грн.(а.с.63), а відтак вказана сума підлягає зарахуванню при визначенні оплати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.32 постанови ПВСУ №9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи(одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні, а саме до стягнення підлягає 7810,61 грн.(12416,82 грн. 4606,21грн. = 7810,61 грн.).
Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 307, 309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року в частині стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7810,61 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета