РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4417/15-ц

пр. № 2/759/85/17

27 червня 2017 року Святошинський районний суд м. Києва у складі суду : суддя Величко Т.О.при секретарі: Нечипорук А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування заявлених позовних вимог вказувала, що працювала на посаді провідного бухгалтера, бухгалтерії Підприємства з іноземними інвестиціями "ЛУКОЙЛ-Україна" з 01.08.2005 року. Вказувала, що починаючи з 16.10.2014 року по 03.03.2015 року охорона Підприємства з іноземними інвестиціями "ЛУКОЙЛ-Україна" , правлонаступник "АМІК-Україна",перешкоджали позивачу пройти на своє робоче місце без пояснення причин. Вказувала, що у черговий раз намагалася потрапити на робоче місце 03.03.2015 року, та від охорони дізналася, що її звільнено. Позивач вказувала, що 03.03.2015 року на прохідній підприємства її було ознайомлено із наказом №914-к від 15.10.2014 року про звільнення, згідно п.2 ст.41 КЗпПУ, після ознайомлення позивач вказувала, що поставила дату ознайомлення з наказом, дату яким був виданий наказ, тобто заднім числом. Позивач вказувала, що відповідачем не було їй видано належним чином завірену копію наказу №914-к від 15.10.2014 року про звільнення, не було видано належно оформлену трудову книжку, не було видано довідку про роботу на підприємстві та про розмір заробітної плати.

Позивач вказувала, що обіймаючи посаду бухгалтера не була матеріально відповідальною особою, не мала доступу до готівкових коштів і товарних цінностей. Вказувала що за своїми посадовими обов"язками не відноситься до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують грошові кошти та матеріальні цінності, а тому відповідач не мав права її звільняти з посади згідно п.2 ст. 41 КЗпПУ. Посилаючись на вимоги ст.ст. 5-1,41,47,49,233,235КЗпПУ, вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 року, з урахуванням вимог позовної заяви ( а.с.40-41 т.2) просить суд поновити позивача на посаді провідного бухгалтера, бухгалтерії Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК -Україна", юридична адреса 04071 м. Київ вул. Верхній Вал,68, . Стягнути з Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК УКРАЇНА", юридична адреса 04071 м. Київ вул. Верхній Вал, 68, з будь-яких рахунків, виявлених під час виконання виконавчого провадження на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.10.2014 року до дня поновлення на роботі.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги, на підставі обгрунтувань вказаних у позові та на підставі наданих письмових доказів просили суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперчував, подав письмові заперечення проти позову ( а.с.62-64 т.1), просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, вказував, що в ході проведення контрольно-аудиторської перевірки групою по контролю та внутрішньому аудиту ПП "ЛУКОЙЛ-Україна" були виявлені факти безоплатного відпуску нафтопродуктів за допомогою бланків дозволів та паливних карток в 2013-2014рр на ім"я ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10. Таке поповнення здійснювалось без отримання передоплати. Вказував, що згідно пояснень позивача від 06.10.2014 року позивач ОСОБА_2 без згоди керівництва підприємства здійснювала закриття дебіторської заборгованості за відсутністю отримання у ПП "ЛУКОЙЛ-Україна"грошових коштів на поточних рахунках або касу підприємства. Вказував, що позивач визнала факт отримання грошових коштів особисто. Відповідач із посиланням на вимоги п.2 ст.41 КЗпПУ вказував, що вина позивача виразилася у тому, що позивачка вчинила корисне правопорушення, а саме здійснила поповнення паливних карток в 2013-2014рр, з допомогою яких здійснювався відпуск нафтопродуктів, без отримання грошових коштів ПП "ЛУКОЙЛ-Україна", а також здійснювала оформленя операції по відпуску нафтопродуктів з допомогою бланків-дозволів без оплати вартості нафтопродуктів. Представник відповідача вказував, що позивача було 15.10.2014 року ознайомлено із наказом про її звільнення, про що позивач поставила свій підпис у наказі про звільнення. Позивач вказував, що жодного разу позивачка не намагалася потрапити на робоче місце, та не надала про це докази суду. Вказував, що позивачка отримала свою трудову книжку 15.10.2014 року, про що бухгалтером було зроблено відповідний запис щодо підстави звільнення, а позивач поставили свій підпис. Вказував, що на письмовий запит позивача від 03.03.2015 року, дійсно відповідачем було надані позивачу довідку з місця роботи та розрахунковий лист, згідно листа від 13.03.2015, який отриманий позивачем 24.03.2015 року, а тому відповідач вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення проти позову та докази, які подані в обгрунтування заперечень проти позову та просив суд у задоволенні позову відмовити, також подав заяву про застосуваня пропуску строку звернення до суду.

Правовідносини що складаися між сторонами регулюються нормами Кодексу законів про працю України.

Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, заслухавши пояснення свідків, дослідивши письмові докази подані сторонами у справі встановив наступне.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.2. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.2. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.3. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.2. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно довідки від 13.03.2015 року ( а.с.27 т.1) позивач у справі з 01.08.2005 року по 15.10.2014 року працювала на Підприємстві з іноземними інвестиціями "ЛУКОЙЛ- Україна" (м. Київ) на посаді провідного бухгалтера.

Судом встановлено, що згідно наказу №914-к від 15.10.2014 року позивача у справі було звільнено із займної посади, у зв"язку із втратою довіри, згідно п.2 ст. 41 КЗпПУ, підставою для звільнення був Акт про проведення службового розслідування ( а.с.38 т.1).

Судом встановлено, що згідно вказаного наказу про звільнення ( а.с.38 т.1) позивач була ознайомлена із наказом про звільнення 15.10.2014 року.

Позивачем не надано суду докази, не подано клопотання про витребування доказів, не повідомлено про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 61 ЦПК України, що позивачем було поставлено підпис та дату на наказі про звільнення, про ознайомлення із наказом про звільнення в інший день, що позивач приходила на робоче місце та намагалася через охорону потрапити на робоче місце в період з 16.10.2014 року по 03.03.2015 року, та про ознайомнення її з наазом про звільення на прохідній підприємства саме 03.03.2015 року.

Судом встановолено, що підставою для звільнення позивача із займаної посади був Акт службового розслідування ( а.с.47-50 т.1) згідно якого встановлено, що були виявлені факти безоплатного відпуску нафтопродуктів за допомогою бланків дозволів та паливних карток в 2013-2014рр на ім"я ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10. Таке поповнення здійснювалось без отримання передплати.

В судовому засіданні були допитані свідки з боку відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,ОСОБА_5, які повідомили суд що позивачка особисто поставила підписи на особовій картці та отримала трудову книжку 15.10.2014 року .

Відповідно до ч.1 ст 61 ЦПК України Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що згідно пояснень позивача ( а.с.99,100 т1) позивач зобов"язувлась всю заборгованість сплатити. Просила надати відстрочку з метою відшукування коштів. Вказувала, що на 02.10.2014р не може сплатити 53000,00 грн та на наступний день внести таку ж саме суму. Зобов"язувался все сплатити. Зобов"язувалась не підвести головного бухгалтера ОСОБА_5 1500 000,00 грн. ОСОБА_9,ОСОБА_8, ОСОБА_10. також повідомил, що без згоди керівництва пополняла паливні картки Лікард: ОСОБА_9, ОСОБА_8,ОСОБА_10,1500 000,00грн. з посиланням на бухгалтерію.

Судом встановлено, що згідно пояснень позивача від 06.10.2014 року ( а.с.68 т1) позивач "ОСОБА_2 по телефонному дзвінку ОСОБА_6 закривала дебеторку талонів. В оперативній базі в виписці клієнта позивач замінювала призначення платежу. Виписки були перебиті 17.09.2014 року. Дебеторку без згоди керівництва 2014р закривала 613804,05; 2013р закрила 527409,00грн. Грошові кошти у такому розмірі вона не отримувала та розуміла, що працює якась схема. Клієнту надавала 50% знижку,як мало бути 25% було передено позивачу. суми грошей не перевіряла".

Судом встановлено, що згідно пояснень позивача ( а.с.100 т.1) позивач визнала, що поповнювала картки в 2014 році з січня по вересень ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10 на вказані суми, отримувала в агенстві в Лекарде (ОСОБА_7) просила поповнити без службовки та без підстав та без оплати цих клієнтів. Вказувала, що у неї цих карток не було. Та поповнювала позивач 9 років не тільки цих клієнтів.

В судовому засіданні позивач не просила визнати вказні пояснення, як неналежними доказами, вказувала , що розуміла про протиправність своїх дій, але боялася втратити роботу, а тому здійснювала вказану діяльність. До вазаних обставн суд застовосує вимоги ч.1 ст 61 ЦПК України . Тобто позивач сама визнала факт своєї тривалої протиправної діяльності, яка виявилася у подальшому підставою для звільнення у поядку п.2 ст. 41 КЗпПУ.

Згідно з п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України встановлено, що крім підстав передбачених ст.40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, у тому числі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір»я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Згідно п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 зі змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених на пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП України, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст.ст.148,149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюється. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір»я ( п.2 ст.41КЗпП України) суд може визнати обґрунтованими, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому органу підстави для втрати до нього довір»я. При встановлені у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір»я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов»язані з їх роботою.

Згідно пояснень позивача ( а.с. 68 т.1) позивач умисно вчиняла дії на протязі 2013-2014рр неоднаразово, були виявлені факти безоплатного відпуску нафтопродуктів за допомогою бланків дозволів та паливних карток в 2013-2014рр на ім"я ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10. Таке поповнення здійснювалось без отримання передплати, без згоди керівництва підприемства позивач здійснювала закриття дебіторської заборгованості за відсутністю отримання у ПП "ЛУКОЙЛ-Україна"грошових коштів на поточних рахунках або касу підприємства.

А тому на переконання суду відповідач, правомірно встановив природу скоєного правопорушення позивача, оскільки в діях позивача прослідковується корислива мета на протязі 2013-2014рр, триваючого правопорушення, з огляду на те, що до посадових обов"язків позивача за відсутності доручень керівництва не входив обов"язок або право безоплатного відпуску нафтопродуктів за допомогою бланків дозволів та паливних карток в 2013-2014рр на ім"я ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, без отримання передплати, без згоди керівництва підприемства позивач здійснювала закриття дебіторської заборгованості за відсутністю отримання у ПП "ЛУКОЙЛ-Україна"грошових коштів на поточних рахунках або касу підприємства, а тому позивача правомірно було звільнено з підстав втрати довір»я до неї і у тому випадку, коли зазначені дії не пов»язані з їх роботою.

Відповідно до ст.ст. 117,117 КЗпП України при звільнені працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство,установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач вказувала, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу у день звільнення не було видано належно оформлений наказ про звільнення та трудову книжку, позивач також вказувала, що підпис у обліковій картці Т-2 належить не позивачу.

Судом встановлено, що у якості забезпечення доказів згідно ухвали суду від 22.04.2015 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертиз. Згідно висновку експертів від 17.07.2015 року №8251/8252/15-32 ( а.с.19-22 т.2) встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 в графах "дата і причина звільнення" та "Трудову книжку отримав" у особовій картці ОСОБА_2 від 29.07.2005 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосуваня технічних засобів, викоані не ОСОБА_2, а іншою особою з ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_2

Згідно ухвали суду від 14.09.2015 року за клопотанням відповідача по справі було призначено повторну експкертизу. Згідно висновку експертів від 18.07.2016 року № 1777869/17/15-32/1661/16-32 ( а.с.110-119) встановлено, що графах "дата і причина звільнення" та "Трудову книжку отримав" у особовій картці ОСОБА_2 від 29.07.2005 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосуваня технічних засобів, виконані ОСОБА_2 З вказаним висновком позивач не погодилася. Із клопотанням про проведення комплексної судової експертизи до суду не звераталася.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.2. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.3. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.4. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд дослідивши письмові докази подані до матеріалів справи,заслухавши пояснення сторін у справі, свідків, дійшов висновку,що позов не доведений позивачем, з урахуванням обставин визнаних позивачем у порядку ч.1 ст 61 ЦПК України, та підтверджених доказами які містяться у матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що у судовому засіданні 27.06.2017 року позивач відкликала свої заяви про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, з підстав необізнаності попереднього представника позивача, та вважала, що строк звернення до суду не пропущений.

Судом встановлено, що позивач була ознайомлена із наказом про звільнення 15.10.2014 року саме в цей день, оскільки не довела належними та допустими доказми протилежне.

А тому суд дійшов висновку, що позивач пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, який сплив 20.03.2015 року, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 41, 116, 117, КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 212-218, 294 ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 зі змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Святошинського районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О. Величко