АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5407/17 Справа № 175/3500/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно задоволено частково.

Встановлено факт проживання у період з січня 2002 року по 01 грудня 2006 року однією сімєю ОСОБА_2 з ОСОБА_3.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею право власності на 1/2 частину будинку та на 1/2 частку земельної ділянки розташованих по вулиці Парковій, №4 в смт. Обухівка (попередня назва Кіровське), Дніпропетровського району, Дніпропетровської області залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з січня 2002 року ОСОБА_2 знайома з ОСОБА_3, та з ініціативи ОСОБА_3 з лютого 2002 року вони оселилися за адресою: АДРЕСА_1, почали проживати разом однією сім'єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет.

Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-КИ № 224423 05 липня 2003 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилася донька - ОСОБА_4.

За час проживання однією сім'єю в 2004 році сторони по справі, придбали недобудований будинок, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, с. Кіровське, вул. Паркова, буд. №4. Право власності на зазначений будинок було зареєстровано за ОСОБА_3, який наполіг на прийнятті рішення, щодо оформлення документів на будинок на його ім'я.

01 грудня 2006 року сторони офіційно уклали шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів від 01 грудня 2006 року зроблено відповідний запис №1136 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, свідоцтво про шлюб серії 1-КИ №056650.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 пояснила, що з 2004 року (з моменту придбання будинку) і по 2009 рік вони спільно вели будівництво і ремонт оселі, спільно облаштовували придбаний будинок, за спільні кошти купували необхідні будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку. Спільним коштом та зусиллями проводили ремонт перед заселенням та поточні ремонти. В проведенні ремонтних робіт їм допомагали її батьки, загальна сума грошової допомоги від батьків склала приблизно з 30 000 гривен. Остаточно в спірний будинок вони заселилися у 2009 році.

Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-КИ №283272, актовий запис 600 від 05 травня 2010 року зроблений Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 23 квітня 2010 року у сторін по справі народився син - ОСОБА_5.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання факту проживання однією сімєю в період з січня 2002 року по 01 грудня 2006 року.

Судом першої інстанції встановлено, що наприкінці 2003 року ОСОБА_3 придбав за особисті кошти земельну ділянку з будинком, який був побудований ще у 1991 році, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська обл., с. Кіровське, вул. Паркова, буд. 4, але ні земельна ділянка, ні будинок не були на той момент узаконені.

Рішенням Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 14 жовтня 2004 року Кіровська селищна рада вирішила передати ОСОБА_3 в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га по догляду за будинком по вул. Паркова, 4 та 0,15 га для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 17 січня 2006 року отримав державні акти про право власності на зазначені земельні ділянки, а 24 березня 2006 року отримав свідоцтво про право власності на вказаний будинок.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 у частині визнання права власності на 1/2 частину будинку розташованій по вулиці Парковій, №4 в смт. Обухівка (попередня назва Кіровське), Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідач ОСОБА_3 наприкінці 2003 року придбав за власні кошти земельну ділянку з будинком, який був побудований ще у 1991 році, який знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, смт. Кіровське, вул. Паркова, №4 і позивачем не надані суду докази,що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що право власності набуті відповідачем внаслідок приватизації земельних ділянок та одержані із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, а тому є особистою приватною власністю чоловіка, не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу не підлягає.

Крім того встановлено, що ОСОБА_3 після народження першої дитини ОСОБА_4, для неї особисто придбано за кошти від продажу квартири у Ленінському районі міста Дніпропетровська квартиру у мікрорайоні «Лівобережний», та ОСОБА_2 має особисту квартиру, а тому інтереси спільних неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині забезпечення житловою площею не порушені даним рішенням суду щодо права власності.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 щодо її вкладу в будівництво, ремонт будинку, його облаштування не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до Індивідуальної відомості про застраховану особу форми ОК-5 №1325 Пенсійного фонду України вбачається, що позивачка не працювала з 2003 - 2004 року та 2007-2008 року, а також нею не надано доказів на підтвердження того факту, що її батьки надали матеріальну допомогу у розмірі 30 000 грн.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_6