АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення незаконно списаних з рахунку грошових коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення незаконно списаних з рахунку грошових коштів та моральної шкоди, в якому, з уточненнями, просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 2503,64 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на початку вересня 2015 року позивачем було отримано банківську картку на отримання заробітної плати з КНП «Консультативно-діагностичний центр» Печерського району за вимогою підприємства, де вона працює, оскільки усі робітники отримують заробітну плату у банку Відповідача. 30 вересня 2015 року вона отримала на карту НОМЕР_1 заробітну плату за перший місяць роботи в розмірі 3 313,73 гривень. Через годину після отримання смс-повідомлення про перерахування заробітної плати, вони отримала нове смс-повідомлення, що з її рахунку утримана сума 1 253,76 гривень нібито за прострочену суму. Раніше вона не отримувала від відповідача ніяких претензій щодо наявності у неї боргу, ніякого боргу перед відповідачем у неї немає. Крім того, вона є переселенкою з міста Луганськ. Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року номер 1669-УІІ заборонено на час проведення антитерористичної операції нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселились у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особа та фізичним особам - підприємцям, що провадять /провадили/ свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики.

Справа № 757/37515/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7407/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 2503,64 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що судом не враховано, що позивач стала клієнтом банку ще в 2010 році, коли їй була видана картка з встановленням кредитного ліміту. Укладаючи той кредитний договір, позивач погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг у відповідача, зокрема, і з умовою про те, що клієнт надає згоду на договірне списання коштів у разі виникнення заборгованості перед банком, з інших рахунків клієнта.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 03 вересня 2015 року (а.с.95) на ім'я позивача відповідачем було відкрито картковий рахунок на отримання заробітної плати номер НОМЕР_1.

На вказаний рахунок була нарахована заробітна плата позивачеві в сумі 3 313,73 гривень. Проте після нарахування заробітної плати з вказаного рахунку було знято відповідачем 1 253,76 гривень, як заборгованість за картковим рахунком номер НОМЕР_2, як пояснив представник відповідача у судовому засіданні.

Крім того, під час розгляду справи у суді відповідачем було знято з вказаного рахунку позивача суму заборгованості за картковим рахунком номер НОМЕР_2 та загальна сума, яка знята відповідачем з вказаного карткового рахунку складає 2503,64 гривень.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що списання відповідачем грошових коштів з карткового рахунку на заробітну плату позивача є неправомірним і списана сума підлягає поверненню позивачеві. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вказав, що законом не передбачено в даних правовідносинах стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, неправильно встановив обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Колегією суддів встановлено, що 29 жовтня 2013 року ОСОБА_1 підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. (том 1, а.с. 53).

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві ОСОБА_1, остання підтвердила, що вона погоджується: із тим, що ця заява разом: із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Таким чином, між сторонами було укладено договір приєднання.

Своїм підписом під вказаною заявою ОСОБА_1 підтвердила, що вона ознайомлений з Умовами і Правилами надання банком послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, а також зобов'язався виконувати їх.

Згідно ч.2 ст.1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п.1.1.3.2.12. Умов та правил Правилами надання банком послуг, сторони погодили, що банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта через невиконані зобов'язання перед банком.

Крім того, відповідно до ст.26.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Тобто, можливість списувати кошти на погашення заборгованості була встановлена між сторонами договором, а тому банком було правомірно списано з рахунку позивача 2503,64 грн.

Колегією суддів також враховано, що такої ж практики притримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, в ухвалі від 16 березня 2016 року, у справі №6-27246ск15 за зверненням фізичної особи до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання незаконним самостійного списання коштів з рахунку.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установ (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки.

Вказана заборгованість була підтверджена банком випискою по картці/рахунку ОСОБА_1, яка була надана апелянтом.

Крім того, з вказаної виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою, погашала заборгованість по ній, що також підтверджує ту обставину, що вона прийняла умови кредитування банку та погодилася з ними.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, матеріали справи містять докази, які узгоджені між собою та в своїй сукупності підтверджують безпідставність позовних вимог позивача.

Судом першої інстанції не було враховано наведене, не забезпечено повний та всебічний розгляд справи, неправильно встановлено обставини справи, що призвело до ухвалення частково помилкового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року скасуванню, в частині задоволених позовних вимог, з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 травня 2017 року, в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2 503,64 грн. скасувати. У задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді