АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5716/17 Справа № 183/4693/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Посунся Н.Є.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року позивачі звернулися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому з урахуванням уточнень просили:

- вселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в будинок, що знаходиться за адресою: провулок Железняка буд.5 м.Новомосковськ Дніпропетровської області;

- зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у здійсненні права користування жилим будинком, що знаходиться за адресою: провулок Железняка буд.5 м.Новомосковськ Дніпропетровської області;

- стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі по 10000,00 гривень кожній;

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 45000,00 гривень та судові витрати в розмірі 4900,00 грн.

Позов, обґрунтовано тим, що з 05 березня 1999 року ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року було розірвано.

11 червня 1999 року від шлюбу ОСОБА_4та ОСОБА_2народилась донька - ОСОБА_5.

З 1999 року подружжя ОСОБА_4 з ОСОБА_2 разом із донькою проживали в будинку, належному ОСОБА_6, батькові відповідача-1- ОСОБА_2,за адресою: провулок Железняка буд.5 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області однією сім єю, вели спільне господарство. Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7, під час спільного проживання, були зареєстровані в будинку, належному відповідачу-2 - ОСОБА_6, власного житла не мали.

З вересня 2014 року стосунки у подружжя зіпсувалися.

Фактично з 18 листопада 2014 року, позивачи позбавлені можливості потрапити до будинку, оскільки їм чиняться перешкоди у користуванні, змінено замки на вхідних дверях будинку та воротах на територію домоволодіння.

У подальшому, 20 листопада 2014 року, у грудні 2014 року, 25 березня 2015 року, у травні 2015 року та 02 червня 2015 року позивачі намагалися вселитися, приїжджаючи до будинку, однак відповідачі їх у двір та будинок не впустили, чим позбавили позивачів права користуватися житлом, та особистими речами, предметами побуту, особистими речами, одягом, та іншими предметами, що залишились в будинку через відсутність доступу до домоволодіння. Внаслідок зазначених дій позивачі змушені були орендувати квартиру в АДРЕСА_1, де проживають по день звернення з позовом.

Щомісячна арендна плата складає 1500 гривень, що спричиняє позивачці -1 матеріальну шкоду. За час відмови у допуску позивачів до будинку за місцем їх реєстрації позивачем сплачено в якості орендної плати за винаймання житла 45000,00 грн., які остання вважає матеріальною шкодою, завданою їй діями відповідачів. Крім того вказує, що діями відповідачів їй також спричинена й моральна шкода, яка полягає у вимушеному, незапланованому, та непередбачуваному пошуку іншого житла, в додаткових зусиллях на організацію свого життя, побуту, необхідності шукати додаткові кошти на оплату оренди житла, хвилюванні та невизначеності через можливість припинення оренди, незручностях, що полягають у вимушеній зміні всього укладу життя, пов`язаним із зміною місця проживання в іншому місті, у втраті та ускладненні всіх соціальних зв`язків, неможливості користуватися власним майном, та майном що знаходиться у сумісній власності, у хвилюваннях, які спричиняли відповідачі кожного разу відмовляючи у вселенні та тривалості неправомірних дій відповідачів, неможливості усвідомити, чи будуть такі дії припинені. Унеможливленні планування свого подальшого життя.

Вказує, що зазначене викликає хвилювання та моральні страждання позивачів за умови, що ОСОБА_4 не працює, а ОСОБА_7 є неповнолітньою, навчається на стаціонарі. Розмір моральної шкоди оцінюють у розмірі по 10 000 гривень кожній.

В уточнених позовних вимогах позивачі зазначали, що ОСОБА_3 28 березня 2017 року надала суду документи про те, що є власником будинку що знаходиться за адресою: провулок Железняка буд.5 м. Новомосковськ Дніпропетровської області та заперечила проти вселення позивачів в спірний будинок. Не повідомляючи суд про наявність спору та процесу про вселення, ініціювала процес про виселення Позивача-1.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року позов задоволено частково.

Усунено ОСОБА_4, ОСОБА_5 перешкоди в користуванні житловим приміщенням житловим будинком № 5, загальною площею 73,3 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., розташованим по провулку Залізняка Максима, м. Новомосковськ Дніпропетровської області шляхом вселення ОСОБА_4, ОСОБА_5 у вказаний житловий будинок.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

В решті позову відмолено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 367,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 367,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 367,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) грн.. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) грн.. 20 коп.

У апеляційних скаргах ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду першої скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви повністю, оскільки вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що з 05 березня 1999 року ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 11 червня 1999 року від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_5 27 травня 2015 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб розірвано /а.с.61/.

Судом встановлено, що на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 19 серпня 1965 року ОСОБА_6 належав житловий будинок, розташований за адресою: пров. Железняка, буд.5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області /а.с.76, 77-78/.

06 вересня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 /а.с.64/ укладено договір дарування житлового будинку, у відповідності до якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_3 отримала у дар житловий будинок по пров. Железняка, буд.5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. договір посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-3543 /а.с.65/. Також, судом встановлено, що державну реєстрацію права власності в органах БТІ, Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно до 02 листопада 2016 року не проведено /а.с.76, 68/. Право власності Відповідача-3 - ОСОБА_3 на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17 лютого 2017 року /а.с.143/.

01 липня 2003 року в будинку, розташованого за адресою: пров. Железняка, буд.5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області зареєстровано Позивача1 - ОСОБА_4 /а.с.5/.

22 жовтня 2015 року в будинку, розташованому за адресою: пров. Железняка, буд.5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області зареєстровано Позивача 2 - ОСОБА_5 /а.с.6/.

В період з 01 жовтня 2008 року по 27 липня 2011 року ОСОБА_4 працювала на посаді вихователя ДНЗ № 6 «Калинка» /а.с.8/.

В період з березня 2011 року по січень 2016 року ОСОБА_4 офіційно не працевлаштована /а.с.16/.

В період з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року ОСОБА_5 навчалася на денному відділенні Новомосковського кооперативного коледжу економіки та права ім. С.В.Литвиненка Дніпропетровської облспоживспілки /а.с.9/.

05 грудня 2014 року ОСОБА_4 з ОСОБА_8 укладено договір оренди житлового приміщення квартири, розташованої за адресою: вул. Др. Народів, 73, м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, у відповідності до якого ОСОБА_4 отримала в оренду зазначену житлову квартиру та зобов`язалася сплачувати за використання квартири грошові кошти в розмірі 1500,00 грн. Строк дії договору 2014-2016 роки /а.с.7/. у вказаній квартирі Позивач-1 проживала з 2014 року по 12 серпня 2016 року /а.с.31/.

Протягом грудня 2014 грудня 2016 року Позивачем-1 сплачувалося щомісяця за оренду квартири ОСОБА_8 сума в розмірі по 1500,00 грн.

07 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено договір оренди житлового приміщення квартири, розташованої за адресою: вул. Др. Народів, 73, м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, у відповідності до якого ОСОБА_4 отримала в оренду зазначену житлову квартиру та зобов`язалася сплачувати за використання квартири грошові кошти в розмірі 1500,00 грн. Строк дії договору 2017-2018 роки. У січні-квітні 2017 року Позивачем-1 сплачувалося щомісяця за оренду квартири ОСОБА_8 сума в розмірі по 1500,00 грн.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: пров. Железняка, буд. 5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. 02 грудня 2016 року ОСОБА_4 знято з реєстрації місця проживання в будинку /а.с.145-146/. Заочне рішення суду скасоване ухвалою від 24 травня 2017 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку залишено без розгляду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо вселення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про належність спірного будинку апелянту та доводи про те, що позивачі не є членами сімї апелянта, зважаючи на наступне.

Матеріали справи, обставини, визнані учасниками судового розгляду свідчать, що позивачі зі згоди відповідача-2 зареєструвалися у спірному житловому будинку.

Заперечень власника ОСОБА_3 проти реєстрації не отримували, ОСОБА_3 знала про реєстрацію позивачів в будинку, як членів сім`ї сина свого батька.

Крім того, колегія суддів, дослідивши ЄДРСУ, встановила, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпрпоетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку по цивільні справій № 183/4594/16 ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2017 року залишено без розгляду.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов правильного висновку що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за згодою належного власника ОСОБА_3 були вселені у спірний будинок, як член сім'ї брата Відповідача-3 ОСОБА_2, зареєстровані в ньому у передбаченому законом порядку, ані власник, ані особи, що проживали в будинку не заперечували проти факту вселення та реєстрації позивачів в будинку. Сторонами визнано, що до часу реєстрації Позивача-2 остання, як донька Відповідача-2 фактично проживала в будинку до листопада 2014 року, позивачі вели з відповідачем-1 та відповідачем-2 спільне господарство, а тому, позивачі згідно зі ст. ст. 64, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України набули право користуватися житловим приміщенням на рівні з його власником.

Щодо вимог позову про стягнення моральної шкоди, колегія не може погодитись із висноками суду першої інстанції.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до розяснень, викладених в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин.

На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивачі зазначили лише перелік обставин, які, на їх думку, свідчать про заподіяння їм моральної шкоди, однак позивачами не надано будь-яких доказів у розумінні ст.ст.59, 60 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння їм моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходили позивачі при визначенні розміру моральної шкоди.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Що стосується стягнення витрат за надання правової допомоги, слід зазначити наступне.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 ЦПК України. За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

З викладеного слідує, що на відміну від Господарського процесу витрати на правову допомогу у Цивільному процесі відшкодовуються не тільки у випадку надання такої допомоги адвокатом, а і у випадку якщо правову допомогу надавала особа яка є фахівцем у галузі права.

Згідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Крім того, ч.2. ст. 84 ЦПК України визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Визначення окремим процесуальним діям наведеним у вищевказаному Законі за які відшкодовуються витрати на правову допомогу у Цивільному процесі дав ВССУ у своїй постанові №10 від 17.10.14 р.

Відповідно до п.48 Постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно Рішення ВССУ від 15.10.14р. склад та розміри витрат, повязаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано суду першої інстанції договір про надання правової допомоги.

Проте, матеріали справи не містять доказів, оформлених у встановленому законом порядку, розрахунку витрат на правову допомогу, яка визначена позивачами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року скасувати в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу та відмовити у цій частині.

В іншій частині залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді Т.П.Красвітна

ОСОБА_9