У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_6 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» про визнання дій неправомірними, визнання частково недійсними умов договору, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року та за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») звернулося до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило: розірвати договір на користування жилою площею у гуртожитку, укладений 01 липня 2003 року між ним та ОСОБА_6; виселити ОСОБА_6 із гуртожитку, без надання іншого жилого приміщення; стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за користування найманим житлом, яка утворилася за період з 01 квітня 2012 року по 01 листопада 2015 року в розмірі 13 206,68 грн, а також 3 % річних в сумі 520,82 грн та інфляційні втрати в сумі 3 605,08 грн.

Вимоги за позовом обґрунтовувало тим, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» з 2000 року є власником гуртожитку по АДРЕСА_1. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року, у справі за позовом ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та інших співвласників нежитлових приміщень гуртожитку, визначені ідеальні частки співвласників. Зокрема встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» (далі - Товариство) є власником 9068/10000 часток гуртожитку. Основним видом діяльності товариства є надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

01 липня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_6 був укладений договір найму на користування кімнатами № № 503,504 цього гуртожитку, в яких вона зареєстрована та проживає одна.

Посилаючись на неналежне виконання умов договору найму щодо проведення оплати за проживання, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» звернулось до суду з указаним позовом.

У серпні 2015 рокуОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що вона користується відособленими приміщеннями (двома кімнатами) у гуртожитку, тому відповідно до ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки та п. 2.3 договору користування жилою площею в гуртожитку, укладеного 01 липня 2003 року між нею та ТОВ «Ніконджитбудсервіс» має право вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду.

З березня 2012 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» безпідставно самостійно, без будь-яких обґрунтувань та узгоджень з органами місцевого самоврядування, завищує плату за проживання (до складу якої також включені витрати на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання), посилаючись на фактичні витрати по утриманню.

Пунктом 4.1 договору найму визначено, що оплата за користування жилою площею гуртожитку проводиться за встановленими ставками. Витрати по комунальним послугам входять до ставки з оплати за користування жилою площею і окремо оплата за них не стягується. Позивачка вважає, що цей пункт не відповідає п. 38 Примірного положення про гуртожитки.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати: недійсним п. 4.1 договору про користування гуртожитком жилою площею в гуртожитку від 01 липня 2003 року; неправомірними дії ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо нарахувань оплати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку; зобов'язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» надати повну інформацію про порядок нарахувань, перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, структуру ціни/тарифу, норми споживання, загальну вартість місячного платежу тощо; зобов'язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею у гуртожитку за останні три роки у відповідності до ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки за кожний вид послуг окремо, виходячи із показників загально-будинкових лічильників, законодавчо встановлених норм споживання та тарифів; зобов'язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території для подальшого укладення з нею на основі Типового договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року позов ТОВ «Ніконджитбудсервіс» задоволено.

Розірвано договір користування жилою площею від 01 липня 2013 року, укладений між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_6 Виселено ОСОБА_6 з кімнат № 503 та № 504 гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 13 206,68 грн заборгованості за користування майном, 520,82 грн 3 % річних, 3 605,08 грн інфляційних втрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року рішення суду першої інстанції, в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про виселення ОСОБА_6 з кімнати № 503 гуртожитку по АДРЕСА_1, скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції, в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про покладення зобов'язання здійснити перерахунок та оплату за користування жилою площею у кімнаті № 503 і комунальними послугами у гуртожитку, скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким зобов'язано ТОВ «Ніконджитбудсервіс» перерахувати, починаючи з 28 серпня 2015 року, та здійснювати нарахування плати ОСОБА_6 за користування жилою площею у відособленій кімнаті № 503 і комунальними послугами у гуртожитку по АДРЕСА_1 по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судове рішення першої інстанції в повному обсязі та рішення апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом.

ТОВ «Ніконджитбудсервіс», не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подало касаційну скаргу в якій просить вказане рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_6 не виконує умови договору найму житла, укладеного 01 липня 2003 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс», щодо оплати за користування найманим житлом, тому наявні підстави для розірвання даного договору, виселення із займаного житла та стягнення заборгованості за користування майном та комунальними послугами з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості заявлених вимог та вважав, що житлові права ОСОБА_6 не порушені.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом про виселення ОСОБА_6 з кімнати № 503 гуртожитку по АДРЕСА_1 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_6 була на законних підставах вселена до гуртожитку, у зв'язку з роботою на підприємстві, в якому постійно проживає з 1983 року, тому відповідно до ст. 132 ЖК Української РСР її не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, зокрема із кімнати № 503, якою вона користувалася та продовжує користуватися до переходу гуртожитку у власність ТОВ «Ніконжитбудсервіс».

В іншій частині вирішення позовних вимог за первісним позовом апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог про зобов'язання здійснити перерахунок плати за користування жилою площею у кімнаті № 503 і комунальними послугами у гуртожитку та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_6 користується відособленою кімнатою № 503 у гуртожитку, то вона має право на здійснення оплати за користування нею у порядку встановленому ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки. При цьому апеляційний суд зазначив про те, що таке право у ОСОБА_6 виникло з моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто з 28 серпня 2015 року.

В іншій частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Однак, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій установлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 у 1972 році прийнятий в експлуатацію та переданий на баланс Миколаївського заводу конденсаторів. Статус його як гуртожитку не змінювався.

Наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року на базі заводу конденсаторів було створено Відкрите акціонерне товариство «Ніконд», а гуртожиток в процесі здійснення приватизації (корпоратизації) ввійшов до складу цілісного майнового комплексу ВАТ «Ніконд» (перейменоване в ПАТ «Ніконд»), з подальшим включенням гуртожитку до статутного фонду господарського товариства - ТОВ «Ніконджитбудсервіс», створеного 14 січня 2000 року.

З 31 січня 2000 року гуртожиток перебуває на балансі та у власності ТОВ «Ніконджитбудсервіс», яке самостійно його утримує.

На підставі рішення Виконкому Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» отримало 03 липня 2001 року свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток, загальною площею 6 575,5 кв. м, яке зареєстроване в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 3 липня 2001 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку.

ОСОБА_6, згідно із записами у її трудовій книжці, працювала на Миколаївському заводі конденсаторів (який наказом у 1994 році реорганізований у відкрите акціонерне товариство «Ніконд») з 19 вересня 1983 року по 05 червня 1995 року (тобто 11 років 8 місяців 16 днів). Звільнена з 05 червня 1995 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

ОСОБА_6, як працівнику Миколаївського заводу конденсаторів, ще у 1983 року на підставі її заяви та за згодою адміністрації та профспілкового комітету підрозділу, де вона працювала майстром по ремонту обладнання (наказ № 128 від 30 серпня 1983 року) було вперше надано ліжко-місце у кімнаті 706.

З цього часу вона вселилася до гуртожитку, зареєстрована в ньому та постійно проживає одна, іншого житла не має.

З 1990 року по 1999 рік ОСОБА_6 проживала одна у відособленій кімнаті № 503.

У зв'язку зі зміною власника гуртожитку, яким стало ТОВ «Ніконджитбудсервіс», ОСОБА_6 26 червня 2003 року звернулася до директора товариства із заявами про виділення їй у користування додатково кімнату № 504, крім кімнати № 503, яка перебувала у її користуванні, та про перереєстрацію у вказаних кімнатах.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожиток у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або скоєння злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підставах, ніж ті, що зазначені в ч. 2 цієї статті, а також осіб, які перелічених у ст. 125 цього Кодексу може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

01 липня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_6 був укладений договір на користування площею гуртожитку, згідно з яким у користування останній були надані кімнати № 503 та № 504, загальною площею 42,04 кв. м та жилою площею 27,8 кв. м строком на один рік.

Пунктом 7.1 вищевказаного договору передбачено, що договір вважається пролонгованим на один рік, якщо жодна зі сторін не пізніше чим за один місяць не повідомить другу про розірвання договору.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» має право на розірвання договору у випадку невнесення наймачем плати за проживання протягом двох місяців з дня настання строку платежу та в інших випадках, передбачених цим договором.

Згідно із ч. 2 ст. 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі, зокрема, невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази.

Судами також установлено та підтверджується матеріалами справи, що протягом 2012-2015 років ТОВ «Ніконджитбудсервіс» неодноразово направляло відповідачці повідомлення-претензії про наявність заборгованості, необхідність її погашення та пропозицію про укладення договору реструктуризації заборгованості.

31 жовтня 2014 року та 27 березня 2015 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» направляло відповідачці повідомлення про розірвання договору з підстав порушення його умов щодо оплати за користування гуртожитком, які отримані нею 06 листопада 2014 року та 11 квітня 2015 року.

З урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин по справі, вирішуючи даний спір в частині позовних вимог ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про розірвання договору на користування площею гуртожитку від 01 липня 2003 року, виселення з кімнати № 504 та стягнення заборгованості за користування житлом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_6 належним чином не виконує умов указаного договору щодо оплати за користування житлом, тому наявні правові підстави, передбачені, як договором, так і діючим законодавством для розірвання вказаного договору, виселення ОСОБА_6 із займаної кімнати № 504, а також стягнення заборгованості за користування житлом.

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційної інстанції щодо скасування рішення місцевого суду в частині позовних вимог ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про виселення ОСОБА_6 з кімнати № 503 гуртожитку по АДРЕСА_1 та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, так як апеляційний суд правильно виходив із того, що оскільки ОСОБА_6 на законних підставах була вселена до гуртожитку, в якому постійно проживає з 1983 року, у зв'язку з роботою на підприємстві, де пропрацювала більше 10 років, тому відповідно до ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР вона не може бути виселена з кімнати № 503, якою вона користувалася та продовжує користуватися до переходу гуртожитку у власність ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо залишення без змін рішення місцевого суду, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом в частині: визнання недійсним п. 4.1 договору про користування гуртожитком жилою площею в гуртожитку від 01 липня 2003 року; визнання неправомірними дій ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо нарахувань оплати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку; зобов'язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, у зв'язку з недоведеністю позовних вимог в цій частині.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного суду щодо вирішення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6 в частині вимог про зобов'язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею у гуртожитку за останні три роки у відповідності до ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки за кожний вид послуг окремо, виходячи із показників загально-будинкових лічильників, законодавчо встановлених норм споживання та тарифів, з огляду на наступне.

При вирішенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції керувався Примірним положенням про гуртожитки, затвердженого Радою Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення), яким передбачено, що особи, які проживають у гуртожитку зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до п. 38 цього Примірного положення (п.18 Примірного положення).

Пунктом 38 Примірного положення передбачено, що плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

В той же час, постановою Кабінету Міністрів України № 582 від 12 серпня 2015 року, яка набрала чинності з 19 серпня 2015 року, визнано такою, що втратила чинність, постанова Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 р. № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки».

Отже, суд апеляційної інстанції вирішуючи даний спір в частині позовних вимог за зустрічним позовомпро зобов'язання здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею у гуртожитку за останні три роки у відповідності до ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки за кожний вид послуг окремо, виходячи із показників загально-будинкових лічильників, законодавчо встановлених норм споживання та тарифів, помилково застосував до спірних правовідносин Примірне положення про гуртожитки, затверджене Радою Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, яке на час звернення в суд з зустрічним позовом 28 серпня 2015 року втратило чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 582 від 12 серпня 2015 року.

Що стосується відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом в частині: визнання недійсним п. 4.1 договору про користування гуртожитком жилою площею в гуртожитку від 01 липня 2003 року; визнання неправомірними дій ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо нарахувань оплати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку; зобов'язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, то колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду.

Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а тому визнати ухвалене судове рішення законним і обґрунтованим не можна, тому воно підлягає скасуванню в частині вирішення зустрічного позову з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» про зобов'язання здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею у гуртожитку за останні три роки у відповідності до ч. 2 п. 38 Примірного положення про гуртожитки за кожний вид послуг окремо, виходячи із показників загально-будинкових лічильників, законодавчо встановлених норм споживання та тарифів скасувати та в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко