З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2017 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-
ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Позовні вимоги мотивує тим, що 19 листопада 2005 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Турицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області. В даному шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на даний час проживають з позивачем і перебувають на її утриманні. Незважаючи на те, що подружжя прожило у зареєстрованому шлюбі більше десяти років, позивач зазначає, що подружнє життя між сторонами не склалось, оскільки вони люди різних характерів, між ними виникали сварки і непорозуміння внаслідок того, що кожен із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Зараз між ними взагалі втрачено порозуміння, чоловіка не цікавиться ніхто, він живе у своєму вигаданому світі, хоча і каже, що йому потрібна сім'я. Відповідач скандалить, ображає її та б'є. Все це бачать діти, що негативно впливає на їх психологічний стан. Останнім часом такі сварки відповідач став влаштовувати занадто часто, внаслідок чого вона змушена викликати поліцію, але це не допомагає.
Позивач переконана, що подальша реєстрація шлюбу між нею та відповідачем суперечитиме її інтересам, які мають істотне значення. Термін на примирення позивач просить не надавати. Крім того, вказує, що відповідач ухиляється від нормального матеріального забезпечення та утримання сім'ї, мотивуючи це тим, що немає добре оплачуваної роботи. Хоча ОСОБА_2 має автомобіль і неофіційно займається перевезенням пасажирів, що приносить йому достатній дохід, щоб мати можливість виділити кошти на утримання двох неповнолітніх дітей у необхідному розмірі для їх всебічного розвитку, виховання та навчання. Проте, відповідач зароблені гроші залишає переважно для своїх потреб.
Враховуючи вищенаведене, позивач просить розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який зареєстровано 19.11.2005 року виконкомом Турицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області за актовим записом №07; неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити проживати з матір'ю та на її вихованні; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн., щомісячно, на кожну дитину, починаючи з моменту подання заяви і до настання дітьми повноліття.
Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 29.06.2017 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив заяву про перенесення розгляду справи у зв'язку з виїздом за межі області по іншій кримінальній справі. Разом із тим, до суду не надав жодного доказу про поважність його відсутності у судовому засіданні. З урахуванням обставин справи, суд визнає причини неявки відповідача та його представника у судове засідання, призначене на 29.06.2017 року неповажними.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що представник позивача не заперечував проти прийняття заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.11.2005 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 19 листопада 2005 року укладений шлюб, який зареєстровано виконкомом Турицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №07. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_1.
За час шлюбу у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилось двоє дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 26.07.2006 року та серії НОМЕР_3 від 26.12.2007 року, відповідно.
Згідно ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.
У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).
Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Під час судового розгляду, в попередніх судових засіданнях, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подав заяву про надання строку для примирення терміном один рік. У вказаній заяві відповідач просить визнати дії ОСОБА_10 (матері позивачки) в перешкоджанні побачення та спілкування з дітьми неправомірними та визначити його участь у спілкуванні, побаченні та вихованні дітей до вирішення питання в суді.
Статтею 111 СК України визначено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закріплена у даній статті норма є диспозитивною, оскільки суд може вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час підготовки справи до розгляду або під час попереднього засідання, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Диспозитивність норми підкреслюється і у постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій зазначається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком.
Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виявився невдалим, сімейне життя між не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально.
За таких обставин суд вважає, що підстав для вживання заходів щодо примирення подружжя не має, оскільки це буде суперечити моральним засадам суспільства та інтересам позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Відповідач у своїй заяві заперечень з приводу залишення малолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживати з матір'ю не висловив.
Згідно частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
При визначенні місця проживання дитини за СК поняття місця проживання це не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 СК України це може бути один із батьків (баба, дід або інші родичі дитини), а не конкретне місця її проживання.
Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати, а малолітніх дітей залишити проживати разом з матір'ю.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).
Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В силу дії ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч.2 ст.182 цього Кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дітей, які не мають інших доходів, крім утримання батьків.
Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання.
В судовому засіданні встановлено, що на даний час відповідач ОСОБА_2 офіційно не працевлаштований, його дохід є нерегулярними та мінливими. Доходи, які отримує позивачка ОСОБА_1 є недостатніми для повноцінного забезпечення матеріального становища малолітніх дітей, їх духовного та фізичного розвитку.
Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача, а також те, що відповідно до Закону України «Пpo Дepжавний бюджeт на 2017 рік» прожитковий мінімум для дитини віком вiд 6 дo 18 рокiв з 01 травня пo 30 листопада складає 1777 грн., з 01 грудня - 1860 грн., а також те, що обов'язок щодо утримання дітей покладено на обох батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають до задоволення.
Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн., щомісяця, на кожну дитину, починаючи з дня звернення з позовною заявою до суду - 14.11.2016 року до досягнення дітьми повноліття. Таким чином позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.
Статтею 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач згідно квитанції №0.0.646578306.1 від 07.11.2016 року сплатила судовий збір у розмірі 551,20 грн. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Законом України «Про судовий збір» позивач від сплати судового збору за подачу позовної заяви в частині стягнення аліментів позивачка звільнена.
За таких обставин суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 551,20 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Керуючись ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24, ст.ст. 110, 112, 160, 180-182, 184 СК України, ст.ст. 10, 60, 169, 174 , 208, 209, 213, 215, 224-226, 294, 367 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити.
Шлюб, укладений 19 листопада 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстровано виконкомом Турицької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №07 - розірвати.
Малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити проживати разом з матір'ю ОСОБА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 гривень, щомісяця на кожну дитину, починаючи з 14.11.2016 року і до досягнення дітьми повноліття.
Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду О.В. Фазикош