Справа № 464/4374/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3155/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Симця В.І.

за участю: ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третьої особи Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири та визнання права власності на 1/2 частку квартири,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, згідно уточнених позовних вимог від 27.10.2016, про визнання недійсним договору дарування квартири від 09.09.2010 та визнання права власності на 1/2 частку цієї квартири.

Мотивує позов тим, що 22 березня 2005 року між нею та її батьком ОСОБА_6 укладено договір дарування частини квартири, який посвідчений державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8

Згідно з цим договором ОСОБА_6 розпорядився належною йому на праві власності 1/2 часткою в квартирі АДРЕСА_1. Дане нерухоме майно належало йому відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26 липня 2004 року і право власності було зареєстроване у Львівському обласному державному коммунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 10 вересня 2004 року за реєстровим № 5346767. На підставі вказаного договору дарування позивач, отримавши від батька в дар ? частку в квартирі АДРЕСА_1 28 березня 2005 року зареєструвала у встановленому законом порядку своє право власності на отримане в дар нерухоме майно. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 вересня 2004 року іншим співвласником 1/2 частини квартири була ОСОБА_9, дружина відповідача.

В 2010 році дружина відповідача ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом про визнання договору дарування 1/2 частини квартири у 2005 році недійсним з мотивів психічної хвороби її чоловіка ОСОБА_6 Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 04.03.2010 позов ОСОБА_9 задоволено і визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири від 22.03.2005. Вказане рішення постановлене районним судом за відсутності позивача (власника 1/2 частини спірної квартири) ОСОБА_4

09.09.2010 ОСОБА_9 та ОСОБА_6 подарували ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_2, про що був укладений письмовий договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Дізнавшись про рішення суду від 04.03.2010 позивач оскаржила це рішення в апеляційному порядку. Рішенням від 29.01.2015 апеляційного суду Львівської області апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04.03.2010 скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено.

Позивач ОСОБА_4 вважає, що відповідачами грубо порушено її право власності на 1/2 частину спірної квартири, котру вона прийняла у дар.

Її батько ОСОБА_6 не мав права повторно укласти договір дарування квартири відповідачу ОСОБА_2, оскільки спірна 1/2 частина квартири йому не належала, так як вибула з його володіння ще у 2005 році. Вказала, що судом не приймалось рішення стосовно визнання її батька недієздатним.

Просить визнати недійсним договір від 09 вересня 2010 року дарування квартири АДРЕСА_2, посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та скасувати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір від 09 вересня 2010 року дарування квартири АДРЕСА_2, посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та скасувано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2.

Визнано право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 413,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 413, 40 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що в момент укладення договору дарування всі вимоги законодавства були дотримані. Вказує, що позивачка не є стороною оспорюваного договору дарування, тому не може ставити питання про визнання його недійсним. Крім цього посилається на те, що оскаржуваним рішенням суду позбавлено її права на не тільки на належну їй ? частку квартири, але й на всю квартиру. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 10, 59, 60, 61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_3 була приватизована ОСОБА_6 та ОСОБА_9 і належала їм на праві спільної сумісної власності.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26.07.2004 року визначено частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_3, а саме визначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_9 належить на праві власності по ? частині зазначеної квартири. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Судом також установлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 22.03.2005 року, який укладено між ОСОБА_6 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдарованою), остання отримала в дар від свого батька ? частину квартири АДРЕСА_4 (а.с.12). На підставі вказаного договору дарування ОСОБА_4 28.03.2005 року зареєструвала своє право власності на отриману в дар частку квартири (а.с.13 т.1).

Таким чином, ОСОБА_6 22.03.2005 року розпорядився належною йому на праві власності часткою в квартирі, в результаті його право власності на ? частку спірної квартири припинилося. Право власності на ? частку квартири перейшло до ОСОБА_4

Предметом спору у даній справі є договір дарування квартири від 09.09.2010 року, укладений між ОСОБА_9, ОСОБА_6 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдаровувана), згідно з яким ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_5 (а.с.49 т.1).

Оспорюваний договір було укладено після ухвалення Сихівським районним судом м. Львова рішення від 04.03.2010 року у справі № 1319/2-73/10, яким було задоволено позов ОСОБА_9 та визнано недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_4, укладений 22.03.2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

З матеріалів справи убачається, що в подальшому рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29.01.2015 року вищезазначене рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04.03.2010 року було скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування від 22.03.2005 року відмовлено (а.с.7-10 т.1).

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Задовольняючи позов районний суд вірно виходив з того, що договір дарування квартири від 09.09.2010 року укладено ОСОБА_6, який не був власником ? частини спірної квартири, оскільки договір дарування від 22.03.2005 року, за яким ОСОБА_4 набула у власність ? частину спірної квартири, є дійсним, а реєстрація права власності за ОСОБА_6 на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасоване, свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника позивача, з порушенням чинного законодавства.

Разом з тим, районний суд прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання договору дарування від 09.09.2010 року недійсним в цілому, оскільки право власності ОСОБА_9, яка є стороною договору дарування, на ? частину квартири АДРЕСА_3 не оспорюється.

Враховуючи наведене, рішення суду в частині визнання недійсним договору від 09.09.2010 року дарування квартири АДРЕСА_6, посвідченого Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та скасування права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_6 слід скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині позовних вимог, яким позов ОСОБА_4 задовольнити частково. Визнати недійсним договір від 09.09.2010 року, посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, в частині дарування ? частини квартири АДРЕСА_6 та скасувати право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_6.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У зв»язку із частковим задоволенням позовних вимог рішення суду в частині стягнення судових витрат слід змінити, стягнути на користь позивачки з ОСОБА_2 та з ОСОБА_6 судові витрати в розмірі по 206,70 грн. з кожного.

Керуючись ст. 307 ч.1 п.2, ст.309 ч.1 п.2, 314 ч.2, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року скасувати в частині визнання недійсним договору від 9 вересня 2010 року дарування квартири АДРЕСА_6, посвідченого Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та скасування права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_6 та ухвалити нове рішення в цій частині позовних вимог.

ОСОБА_10 ОСОБА_11 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір від 9 вересня 2010 року, посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, в частині дарування ? частини квартири АДРЕСА_6.

Скасувати право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_6.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 413,40 грн; стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 413,40 грн. змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 206,70 грн..

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 206,70 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: