Справа №461/5331/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Котельви К.О.,

при секретарі Остапчук М.Ю.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и в:

12.05.2015 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «ВіЕс Банк», в якому просить визнати недійсним Іпотечний договір від 16.05.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №3803.

В обгрунтування поданого позову покликається на те, що 15.05.2008 р. між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір №KF49135. Згідно умов Кредитного договору, банк зобовязався надати Позичальнику грошові кошти у сумі 60000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 15.05.2023 р.

Так, з метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір від 16.05.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №3803.. Предметом Договору іпотеки є набута за час шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_5 квартира, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Ужгородська, 8/13.

Позивач стверджує, що його дружиною ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір від 16.05.2008 р. без його згоди, а тому просить позов задоволити.

08.07.2015 р. ОСОБА_5 звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ «ВіЕс Банк», в якому просить визнати недійсним Кредитний договір №KF49135 від 15 травня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5. Визнати недійсним Іпотечний договір від 16 травня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 3803. Мотивуючи його тим, що 15 травня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та позивачем було укладено Кредитний договір № КТ 49135. З метою забезпечення зобов'язань за Кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір від 16 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 3803. Предметом Договору іпотеки виступає квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач, стверджує, що Кредитний договір №KF49135 від 15 травня 2008 року, укладений між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та нею суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням її прав як споживача фінансових послуг, у зв'язку з чим вважає, що такий договір повинен бути визнаний судом недійсним, а відтак визнанню недійсним підлягає Іпотечний договір від 16 травня 2008 року.

Окрім цього, позивач стверджує, що відповідачем не було надано інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, також, що банком неправомірно видано позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті.

Оскільки Іпотечний договір від 16 травня 2008 року укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за Кредитним договором №KF49135 від 15 травня 2008 року, зобов'язання за Іпотечним договором випливають з Кредитного договору, то у випадку визнання вказаного Кредитного договору недійсним, визнанню недійсним також, на думку позивача, підлягає Іпотечний договір від 16 травня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», та ОСОБА_5

Ухвалою суду від 10.11.2015 р. цивільну справу №461/5331/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання договору іпотеки недійсним обєднано в одне провадження із цивільною справою №461/7768/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним. /а.с.124/

У судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до позовних вимог. Просили суд такі задоволити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, надав письмові заперечення. Просив суд відмовити у задовленні позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд встановив, що 15.05.2008 р. між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір № КТ 49135. Відповідно до умов якого, Банк зобовязувався надати позичальнику грошові кошти в сумі 60000,00 доларів США із процентною ставкою 12,5% річних. Кінцевий строк погашення кредиту не пізніше 15.05.2023 р. /а.с. 134-139/.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір від 16.05.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №3803.. Предметом Договору іпотеки є квартира, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Ужгородська, 8/13.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Як вбачається із п.10.12 Кредитного Договору Позичальник підтверджує, що він з Тарифами Банку станом на дату підписання цього договору ознайомлений та згідний. Тобто, на момент укладення Кредитного договору №KF49135 від 15.05.2008 р. ОСОБА_5 була ознайомлена з умовами кредитування, а також розуміла їх значення, що підтверджується її підписом на Договорі.

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач стверджує, що банком не було надано інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, однак таке покликання позивача судом до уваги не приймається, з огляду на наступне.

Відповідно до додатку №3 до Заяви-Анкети позичальник ознайомлений з умовами кредитування, розрахунком орієнтованої сукупної вартості кредиту.

Відповідно до п.11 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу 11 Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Встановлено, що ОСОБА_5 під час укладення кредитного договору була ознайомлена з його умовами, оскільки висловила своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору.

Згідно з ч.2 ст.1056 ЦК України позивач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Крім цього, відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» позивач мав право відкликати свою згоду (відмовитись) на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Проте, вказаних дій позивач не вчинила та уклала кредитний договір, висловивши у такий спосіб своє волевиявлення щодо укладення кредитного договору.

Відповідно до п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві.

Дані вимоги виконано, що підтверджується наведеними умовами кредитного договору.

Разом з тим, п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ризиків фінансових послуг», передбачено, що договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, крім того в ч.1 даної статті зазначено загальні вимоги, які повинні міститись у відповідному договорі про надання фінансових послуг (фінансового кредиту), а саме: назву документа; назву, адресу та реквізити суб'єкта підприємницької діяльності; прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; найменування, місцезнаходження юридичної особи; найменування фінансової операції; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення договору кредиту) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У оспорюваному кредитному договорі містяться вказані положення відповідно до ст. 11 цього Закону, тобто зазначені усі істотні умови, визначені законодавством України, що виключає можливість визнання його недійсним.

Доводи позивача про порушення її прав як споживача на отримання інформації про реальні умови кредитування, сукупну вартість кредиту, детальний розпис, на думку суду, є безпідставними, оскільки позивачем не доведено про порушення її права як споживача на отримання інформації про реальні умови кредитування, а тому, відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним з наведених підстав.

При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Проте, спірний кредитний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину на момент його вчинення не суперечив нормам ЦК України, іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства; особи, які уклали кредитний договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був вчинений у формі встановленій законом (згідно зі ст.208 ЦК України - у письмовій формі); правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що оспорюється, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У свою чергу, згідно до приписів ст.236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як зазначено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у відповідності зі статтями 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків її недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однієї із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Чинне законодавство не визначає коло осіб, які можуть бути позивачами у справах, повязаних з визнанням угод недійсними.

Що стосується визнання Договору іпотеки від 16.05.2008 р. укладеного між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_7 недійсним, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст.578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Стаття 57 СК України вказує, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 3 статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи заяви від 16 травня 2008 року ОСОБА_4 надав згоду дружині ОСОБА_5 передати ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» згідно п.1.1 Статуту банку) в іпотеку, належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відтак, суд не приймає до уваги покликання ОСОБА_4 проте, що ОСОБА_5 передала в іпотеку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру без згоди позивача.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.11, 526, 543, 553, 554, 638, 640 ЦК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: К.О. Котельва