Справа № 697/1560/17
№ пров. 2/697/671/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області

в складі :

головуючого судді Русакова Г.С.

за участю секретаря Берегової А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Каневі, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Свій позов мотивує тим, що від шлюбу з ОСОБА_2 вони мають спільну дитину: сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання їх з відповідачем шлюбу, залишився проживати разом з останньою. Після розлучення він добровільно надавав Відповідачу, матеріальну допомогу на утримання сина і приймав участь у його вихованні. 22 лютого 2012 року його колишня дружина вийшла заміж в друге та обрала прізвище ОСОБА_2. В даний час відповідач розлучилася вдруге, має двох малолітніх дітей, постійно проживає за адресою АДРЕСА_1. Відповідач не надає достатньої уваги їх спільній дитині, умови проживання дитини не відповідають нормам, погано харчується, ходить до школи брудний, не приймає участі в розвитку та навчанні. Відповідач обов'язки по вихованні його сина та доньки від другого шлюбу, перевантажила на свою стареньку матір та бабусю, за якими потрібний догляд сама в цей час знаходиться за межами Канівського району на роботі.

Позивач не згоден із тим, щоб його син проживав із Відповідачем, наполягає на визначенні місця проживання ОСОБА_3 з ним, його батьком. Він має благоустроєну трикімнатну квартиру, зі всіма зручностями. Не одноразово пропонував Відповідачу з метою забезпечення гідних умов проживання здійснити у добровільному порядку визначення місця проживання їх сина разом з ним, але відповідач його вимоги проігнорувала. Вважає, що в інтересах дитини проживати саме з ним, а не з його матір ю. Позивач має достатньо коштів, щоб забезпечити сина всім необхідним, має час відвозити дитину до школи, займатися з ним вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про нього та його розвиток як особистості. Він вдруге одружений, його нинішня дружина має сили і бажання доглядати за його сином ОСОБА_3 В той час Відповідач не має змоги забезпечити умови проживання сина, мешкає у хаті, яка не відповідає санітарним нормам, не облаштована всім необхідним для нормального розвитку дитини, його навчання, дитина постійно скаржиться на стан здоров'я. Відповідач фактично перешкоджає позивачу спілкуватися з сином, шляхом заборони сину приходити до нього додому. Просить суд визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого АДРЕСА_1, з ним - ОСОБА_1, зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1, стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Ухвалою суду від 07.09.2017 року залучено до справи у якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала , та заперечуючи проти позову пояснила, що вона сина виховує в нормальних умовах старається приділяти увагу обом дітям однаково, сину дозволяє спілкуватись з батьком. Просила суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засідання позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Канівського міськвиконкому - Костенко Н.Г. в судовому засіданні надала висновок, в якому вказано що в даному випадку є недоцільним визначення місця проживання ОСОБА_3 з одним із батьків.

Суд, заслухавши заперечення відповідача на позов та, думку її представника, врахувавши висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Канівської міської ради, яким зазначено, що недоцільно визначати місце проживання дитини з одним із батьків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04.11.2009. За час перебування у шлюбі народився син: ОСОБА_3 /а. с. 8/

Син після розлучення батьків проживає разом з матір'ю - ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 де, відповідно до акту обстеження умов проживання від 19.09.2017, проведеного з метою підготовки висновку до суду про визначення місця проживання дитини, дитина забезпечена всім необхідним для проживання, навчання та повноцінного розвитку . /а. с. 56/.

Службою у справах дітей виконавчого комітету Канівської міської ради складено висновок № 287 від 25.09.2017, відповідно до якого : було проведено обстеження умов проживання позивача та неодноразово були проведені перевірки умов проживання відповідача по справі, крім того в ході проведення бесіди з дитиною було з'ясовано, що протиріччя між батьками щодо виховання дитини болісно сприймаються ОСОБА_3. Він не проявляє особистої прихильності до одного з батьків, для нього батьки рівні. Хлопцю хочеться бути і у батька і у матері, але комфортніше йому на « Залізничній», за місцем проживання матері.. Захищаючи інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо диини, вважають що, є недоцільним визначення місця проживання дитини з одним із батьків. ( а.с.57 )

Судом встановлено, що позивач проживає окремо від сина,зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.,одружений вдруге. Син ОСОБА_3 також зареєстрований за адресою позивача, крім того відповідно до довідки № 555 від 27.07.2017 року виданої об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку « Новоселиця» разом з позивачем проживає,але не зареєстрована його дружина ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 ( а.с. 35).

Позивачем не надано доказів наявності не належних умов проживання, навчання, повноцінного розвитку за місцем проживання сина з відповідачем по справі ОСОБА_2. Окрім того, суду не надано підтвердження його доводів про вчинення відповідачем перешкод у його спілкуванні з сином, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки в матеріалах справи є довідка від 19.09.2017 року про проведення бесіди з ОСОБА_3 - сином позивача, в якій він зазначив, що мати ніколи не перешкоджає його спілкуванні з батьком, крім того зазначив, що коли вона на роботі то він перебуває у батька. ( а.с. 55)

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України).

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За частиною 3 вказаної статті, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до частини 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що закріплено частиною 1 ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Виходячи зі змісту частини 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя, відповідно до ст. 150 СК України.

Згідно з статтею 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, інших обставин, що мають істотне значення, у тому числі психічного здоров'я одного з них, зловживання ним алкогольними напоями чи наркотичними засобами.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які ' встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 6 вказаного Закону України, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Згідно наказу МВС України від 22.11.2012 р. № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», при проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частиною 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до положень вказаної норми, суд вирішує спір щодо місця проживання малолітньої дитини, якщо батьки не дійшли згоди щодо її місця проживання.

Частинами 1 та 2 ст. 161 СК України визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30.03.2007 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Таким чином суд прийшов до висновку про недоцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються сторонам, у задоволенні позову яких відмовлено.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 33, 56 Конституції України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ст. ст. 19, 141, 150, 157, 159-161 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 22, 23, 319, 321, 1166, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1-16, 28-32, 38-44, 57-63, 66, 79, 80, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через Канівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Г . С . Русаков