Провадження № 2/761/5001/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Савицького О.А.,

при секретарі Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно якого просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» на її користь грошові кошти за завдану шкоду майну, яке знаходилось на зберіганні, в розмірі 201 639,18 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 30 447,52 грн., а також 3% річних у розмірі 6 662,38 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» було укладено договір зберігання належного позивачці на праві власності автомобіля марки «BMW-630і», 2006 року, державний номерний знак НОМЕР_1, у підземному паркінгу, розташованому за адресою: м.Київ, вул. Володимирська, 49-а.

На виконання умов вищенаведеного договору зберігання відповідач видав позивачці, як поклажедавцю, електрону картку для в'їзду до паркінгу та зберігання автомобіля на постійно відведеному місці №115 цього паркінгу, а позивачка, в свою чергу, оплатила послуги зберігача.

Разом з тим, позивачка вказує, що, незважаючи на те, що 17.03.2016 року та 18.03.2016 року її автомобіль знаходився на підземному паркінгу, 18.03.2016 року приблизно о 14 годині її донька - ОСОБА_3 виявила пошкодження вказаного автомобіля, про що негайно сповістила відповідальну особу паркінгу та поліцію.

При цьому, позивачка зауважує, що факт пошкодження належного їй автомобіля саме під час перебування останнього у підземному паркінгу підтверджується розшифровкою записів камер-спостереження паркінгу.

За вказаних обставин та з урахуванням вимог ст.ст. 22, 623, 625, 942, 977, 951 ЦК України, Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №1, позивачка, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору зберігання, а також відмову останнього добровільно відшкодувати завдану пошкодженням автомобіля матеріальну шкоду, просить позов задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомив. Разом з тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи заперечень щодо задоволення позову, відповідач вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими, адже в силу положень п.4.1 укладеного між сторонами Договору організація не несе відповідальності за пошкодження транспортного засобу позивача, оскільки таке пошкодження відбулося внаслідок розбійного нападу.

Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено положеннями ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

В свою чергу, однією з підстав виникнення зобов'язань із зберігання майна є договір зберігання, який належить до категорії договорів про надання послуг.

Так, у відповідності до положень ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

При цьому, згідно вимог ч.3 ст. 937 ЦК України прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Як встановлено в судовому засіданні, 21.11.2005 року між ТОВ «Фірма Т.М.М.», як експлуатуючою організацією приміщення підземного автопаркінгу по вул. Володимирська, 49а, в м.Києві, та ОСОБА_1, як власником машиномісця №115 вказаного автопаркінгу, було укладено Договір пайової участі в утриманні та експлуатації паркінгу №75ж/Вл49-а-05, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення зберігання транспортного засобу позивачки, якій, в свою чергу, на праві власності належить автомобіль марки «BMW-630і», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №830957.

Згідно наявних в матеріалах справи документів вбачається, що відповідачем було видано позивачці електронну картку для в'їзду до паркінгу та зберігання автомобіля на постійно відведеному місці №115 цього паркінгу, а позивачкою було оплачено відповідачеві послуги зберігання.

Вказані обставини також не заперечувалися й представником відповідача у судовому засіданні, яке відбулося 13.07.2017 року.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі склалися правовідносини, які виникають з договору зберігання автотранспортних засобів та регулюються положеннями ст.ст. 633, 901, 936-955, 977 ЦК України, а також Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №115.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні зі змісту довідки Шевченківського управління поліції Головного управління національної поліції у м.Києві, 18.03.2016 року приблизно о 14 год. 00 хв. за адресою: м.Київ, вул. Володимирська, 49а, донька позивачки - ОСОБА_3 виявила пошкодження належного позивачці автомобіля марки «BMW 630i», державний номерний знак НОМЕР_2, чорного кольору, 2006 року випуску.

У зв'язку з зазначеним, 18.03.2016 року ОСОБА_3 звернулася до ВП №4 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості за якою 01.04.2016 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004212 та розпочато досудове розслідування за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 194 КК України.

При цьому, згідно Акту прийому-передачі виконаних робіт по ремонту належного позивачці автомобіля, складеного 29.04.2016 року ТОВ «С.Т.О. Спартанців», загальна вартість виконаних робіт по ремонту вказаного транспортного засобу становить 199 300,00 коп.

В свою чергу, приписами ч.1 ст.942, ч.ч.1, 2 ст.949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно ч.1 ст. 950 та ч.1 ст. 951 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Збитки завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовується зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилась її вартість.

Положеннями п.27 Правил передбачено, що автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку.

При цьому, в п.3.1 укладеного між позивачкою та відповідачем Договору, сторони погодили, що відповідач гарантує схоронність транспортного засобу та несе відповідальність у випадку його зникнення, розукомплектування чи пошкодження лише у випадку виконання позивачкою всіх вимог Правил та умов даного договору.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що позивачка здійснює оплату відповідачу за надані послуги зберігання її автомобіля на паркінгу по вул. Володимирська, 49а, в м.Києві.

Крім того, жодних доказів як невиконання або неналежного виконання позивачкою умов договору та Правил, так і прийняття транспортного засобу на паркінг вже пошкодженим, стороною відповідача не надано.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої заперечення щодо задоволення позовних вимог, відповідач посилається на те, що в силу п.4.1 Договору він не може нести відповідальність за пошкодження транспортного засобу позивачки, так як дане пошкодження вчинено третім особами шляхом розбійного нападу.

Так, дійсно пунктом 4.1 Договору обумовлено, що відповідач не несе відповідальності за крадіжку, розукомплектування чи пошкодження транспортного засобу, здійснені шляхом розбійного нападу, якщо такий злочин зареєстрований в установленому порядку органами внутрішніх справ.

Однак, посилання відповідача на положення вказаного пункту Договору є безпідставними, адже як вже встановлено судом, відомості за заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 194 КК України, в той час як відповідальність за вчинення розбою передбачена положеннями ст. 187 КК України.

За вказаних обставин, враховуючи умови укладеного сторонами договору та вищевикладені вимоги законодавства, суд приходить до висновку, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору зберігання, а саме: не вжиття встановлених договором та законом заходів щодо збереження прийнятого на зберігання автомобіля шляхом допуску проникнення третіх осіб на територію паркінгу, мало місце пошкодження належного позивачці автомобіля, у зв'язку з чим остання набула право на отримання від відповідача відшкодування матеріальних збитків, завданих їй пошкодженням автомобіля.

Водночас, визначаючи розмір відшкодування завданої матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, в обґрунтування розміру завданої їй матеріальної шкоди, посилається на довідку ТОВ «АВТ Баварія», згідно якої сума матеріального збитку (відновлювального ремонту автомобіля), завданого власнику автомобіля марки «BMW-630і», 2006 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, становить 201 639,18 грн.

Натомість, як встановлено судом зі змісту Акту прийому-передачі виконаних робіт по ремонту належного позивачці автомобіля, складеного 29.04.2016 року ТОВ «С.Т.О. Спартанців», фактично вартість виконаних робіт по ремонту вказаного транспортного засобу становить 199 300,00 коп., які були сплачені позивачкою за ці роботи.

В свою чергу, відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її порушення цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Як передбачено ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Крім того, згідно роз'яснень, викладених в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року за №6, при визначенні розмірі відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладання на відповідальну за неї особи обов'язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування можливий. Коли відшкодування в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляд справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, що виправити пошкоджену річ.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що реальна вартість робіт, які були проведені для ремонту належного позивачці автомобіля, і яка була нею сплачена, становить 199 300,00 грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про стягнення суми матеріальних збитків підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на її користь підлягає до стягнення 199 300,00 грн., витрачені нею на відновлювальний ремонт автомобіля.

Водночас, у відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем умов своїх зобов'язань за договором щодо відшкодування матеріальних збитків, завданих позивачці пошкодженням автомобіля, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що вимоги позивачки про відшкодування їй відповідачем інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка, розраховуючи суму інфляційних втрат у розмірі 30 447,52 грн. та трьох відсотків у розмірі 6 662,38 грн., виходив із суми матеріального збитку, яка зазначена в довідці ТОВ «Баварія» у розмірі 201 639,18 грн.

Разом з тим, враховуючи те, що з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення 199 300,00 грн., суд приходить до висновку, що розрахунок суми заборгованості відповідача за період з квітня 2016 року по березень 2017 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних має бути здійснений із суми 199 300,00 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення сума інфляційних втрат у розмірі 23 750,86 грн. та сума трьох відсотків річних у розмірі 6 585,09 грн.

Також, в порядку, визначеному ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 2 296,36 грн., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.

Отже всього з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення 229 635 (двісті двадцять дев'ять тисяч шістсот тридцять п'ять) грн. 95 коп., з яких: 199 300,00 грн. - сума грошових коштів за завдану шкоду майну, яке знаходилось на зберіганні, 23 750,86 грн. - сума інфляційних втрат, 6 585,09 грн. - сума 3% річних.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» на користь ОСОБА_1 229 635 (двісті двадцять дев'ять тисяч шістсот тридцять п'ять) грн. 95 коп., з яких: 199 300 (сто дев'яносто дев'ять тисяч триста) грн. 00 коп. - сума грошових коштів за завдану шкоду майну, яке знаходилось на зберіганні, 23 750 (двадцять три тисячі сімсот п'ятдесят) грн. 86 коп. - сума інфляційних втрат, 6 585 (шість тисяч п'ятсот вісімдесят п'ять) грн. 09 коп. - сума 3% річних.

В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.М.М.» на користь держави судовий збір в розмірі 2 296 (дві тисячі двісті дев'яносто шість) грн. 36 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: