Справа № 594/623/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м.Борщів

Борщівський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Губіш О.А.

при секретарі Окулянко У.Г.

з участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції між Борщівським районним судом Тернопільської області та Апеляційним судом Львівської області,цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог Борщівська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог Борщівська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що їй на праві власності належить 62/100 частин житлового будинку в м.Борщеві по вул.Гніздовського, 6. Іншими співвласниками будинку власниками квартири №2 є відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яким належить 38/100 частин будинку.

Поряд з тим, зазначила, що рішенням Борщівської міської ради №1221 від 18.03.2005 року співвласникам будинку було передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0, 10 га в м.Борщеві по вул.Гніздовського, 6 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Проте, конкретного порядку користування не встановлено, що призводить до постійного конфлікту між ними.

Також зазначила, що відповідачі всупереч Законів України та правам добросусідства, захопили частину земельної ділянки, на якій, без відповідних дозволів та погоджень із державними органами, побудували незаконну самовільну будівлю гараж. Будівля знаходиться на відстані 0,5 м від огорожі, що порушує вимоги п.3.17 Б.2.4-1.94 «Планування та забудова міських та сільських поселень».

У 2011 році Державна архітектурно-будівельна інспекція, за вказані порушення, притягнула ОСОБА_7 до відповідальності та таку було зобов»язано демонтувати будівлю. Але у зв»язку із смертю останньої провадження у справі було закрито.

Будівля перешкоджає користуватися сумісною земельною ділянкою, побудована з легкозаймистих матеріалів, недотримання вимог несучих та опірних конструкцій, що створює небезпеку для всіх мешканців будинку, перешкоджає здійсненню аварійних та рятувальних робіт у випадку виникнення пожежі, інших катаклізмів, а також доступу рятівників МНС України та співробітників газової та водо-каналізаційних служб, може спричинити непоправимі наслідки для мешканців будинку та власників сусідніх будинків, створює дискомфортні умови для жителів будинку, які мають бажання відпочити у комфортних умовах біля будинку.

За таких обставин, вважає, що у відповідача відсутня жодна правова підстава для зайняття вказаної земельної ділянки, дане зайняття земельної ділянки та будівництво на ній є самовільним, порушує права інших співвласників будинку, чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою, в зв»язку з чим земельна ділянка підлягає приведенню у попередній стан, а самочинно зведені на ній споруди підлягають знесенню.

А тому, просила зобов»язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення побудованих відповідачем будівлі (споруди) гаража, що розташований біля житлового будинку №6 по вул.Гніздовського в м.Борщеві та привести земельну ділянку, що розташована біля вказаного житлового будинку площею 0, 10 га у попередній стан.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2 позов, з підстав, викладених у поданій до суду позовній заяві, підтримали повністю.

Відповідач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_4 позов не визнали, при цьому ОСОБА_3 пояснив суду, що протягом тривалого часу між сторонами існують суперечності щодо визначення проїзду, проходу на територію, де знаходиться належний їм будинок. Що в свою чергу породжує різноманітні судові спори. Будівля гаражу, на які вказує позивач, жодних перешкод нікому не створює. Частина земельної ділянки на якій така розташована у користуванні позивача не перебувала. Крім того, просив суд, при вирішенні спору, до спірних правовідносин застосувати строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_6 на розгляд справи не з»явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу слухати у її відсутностію

Представник третьої особи - Борщівської міської ради ОСОБА_5 зазначив, що у 2005 році органом місцевого самоврядування співвласникам будинку № 6 по вул.. Гніздовського позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_7, яка померла, у спільну сумісну власність передано земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. При цьому, рішення не було конкретизовано і в такому не було чітко визначено для обслуговування яких саме господарських споруд і будівель. Після чого, вказані особи у визначеному законом порядку своє право власності на земельну ділянку не оформляли. Сторони згоди щодо користування земельною ділянкою дійти не можуть. На звернення позивача, що мало місце у 2014р., міська рада пропонувала сторонам виготовити документи. Що посвідчують право власності на земельну ділянку, а відповідачу рекомендувала здійснити заходи щодо узаконення спірної споруди.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є власником квартири №1 по вул.Гніздовського (вул.Калініна), буд. 6 в м.Борщеві Борщівського району Тернопільської області, право власності на яку набула у 2005 році. Наведене вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24.06.2005 року виконавчим комітетом Борщівської міської ради, копією технічного паспорту на вказану квартиру на ім»я ОСОБА_1, виготовленого 21.08.2015 року Борщівським районним бюро технічної інвентаризації.

Також встановлено, що співвласниками житлового будинку №6 по вул.Гніздовського в м.Борщеві є відповідачі по справі, які є співвласниками квартири № 2, що належала матері відповідача ОСОБА_7., яка померла 04.09.2012р.

Крім того, з довідки №2738 від 06.10.2009 року виданої Борщівським районним бюро технічної інвентаризації вбачається, що квартира позивача ОСОБА_1, яка належить їй на праві приватної власності, становить 62/100 дольової частини від загальної площі будинку по вул.Гніздовського №6, вартістю 67942 грн. З цієї ж довідки вбачається, що ОСОБА_7, жительці м.Борщева, проживаючій ІНФОРМАЦІЯ_1 належить на праві приватної власності квартира №2, яка становить 38/100 дольової частини від загальної площі будинку по вул.Гніздовського, 6 вартістю 41642 грн.

Рішенням 19-ї сесії 4 скликання Борщівської міської ради №1221 від 18.03.2005 року, позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_7І було передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0, 10 га в м.Борщеві по вул.Гніздовського, 6 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказане рішення зобов»язувало останніх виготовили документи, що посвідчують право власності на землю та використовували її згідно вимог ст.ст. 91, 103 Земельного кодексу України.

Проте, як встановлено судом, що сторонами не оспорювалось, жоден із них не виготовив документи на земельну ділянку, більше того вони так і не визначили конкретного порядку користування спільною сумісною ділянкою, з приводу чого між ними часто виникають конфлікти.

Так, позивач зазначила, що відповідач на спільній земельній ділянці побудував незаконну самовільну будівлю гараж, який створює їм перешкоди у користуванні прибудинковою територією будинку та порушуються її права. В підтвердження чого надала копію постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 року №2-а/1970/2575/11 за позовом інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області до ОСОБА_7, про зобов»язання вчинити дії, якою останню зобов»язано знести самочинно збудований гараж за адресою вул.Гніздовського, 6 у м.Борщів Тернопільської області.

Із змісту даної постанови, зокрема з пояснень ОСОБА_7 вбачається, що даний гараж будувала не вона, а її син ОСОБА_3 за згодою власників інших двох квартир, документів на вказане будівництво у нього немає. Крім того із змісту постанови вбачається, що ОСОБА_7 збудувала гараж без дозволу місцевого органу самоврядування, без виготовлення та погодження проектної документаці, без дозволу інспекції ДАБК на виконання будівельних робіт власними силами у 2003 році.

Не погоджуючись із даною постановою, ОСОБА_7І подала апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, а 29.11.2013 року та 05.12.2013 року на адресу даного суду надійшли клопотання від ОСОБА_3 сина ОСОБА_7 про визнання постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 року нечинною та закриття провадження у справі у зв»язку із смерті останньої, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2014 року у справі №5528/12 дані клопотання було задоволено. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 року в справі №2а-1970/2575/11 визнано нечинною, провадження у справі закрито.

А тому, суд в силу ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені вищезазначеним судовим рішенням, не розцінює як встановлені і такі, що не потребують доказування, оскільки судове рішення законної сили не набрало.

Після смерті ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_3 прийняв спадщину, отримавши свідоцтво про право власності на частину квартири АДРЕСА_1. Що сторонами не оспорювалося, стверджено даними реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ст.42 ЗК України, порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст.79 ЗК України). Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність) (ст.86 ЗК України). Суб'єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ст.92 ЗК України). Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ст.42 ЗК України, порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Як встановлено судом, сторони не набули самостійних прав на прибудинкову територію - земельну ділянку спільну для одного житлового будинку та інших нежитлових споруд, тому не вправі зводити будь які споруди на власний розсуд без погодження з іншими співвласниками, без визначення порядку користування спільною земельною ділянкою чи її розподілу в передбаченому законом порядку.

Спірна споруда була зведена у 2003 році - тобто до моменту набуття ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку, то до моменту прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу ОСОБА_1 та іншому співвласнику житлового будинку у спільну сумісну власність земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, тобто до настання цих подій у 2005 році.

Земельна ділянка, на які зведена спірна будівля, позивачем до 2003 року не використовувалась. Поділу в натурі земельної ділянки між співвласниками житлового будинку в період з 2005 року і по даний час не проводилось.

Доказів, які б стверджували, що спірна будівля перешкоджає здійсненню аварійних та рятувальних робіт, доступу до систем обслуговування будинку, створює дискомфортні умови для жителів будинку, позивачем надано не було, не здобуто таких і в ході судового розгляду.

За таких обставин, можна дійти висновку, що перешкоди для ОСОБА_1, як співвласника житлового будинку, у користуванні земельною ділянкою, яка виділена для його обслуговування, існують з моменту виникнення у неї права власності на житло. Тобто з 2005 року. З позовом до суду щодо захисту своїх порушених прав ОСОБА_1 звернулась 11 травня 2017 року.

В судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_4 було заявлено клопотання про застосування позовної давності відносно заявлених вимог.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимог позивача ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі ст.ст.256, 257, 261, 267, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог Борщівська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Судові витрати по справі покласти на сторони в межах, в яких вони їх понесли.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Борщівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні при його оголошенні в 10-ти денний строк з дня отримання його копії.

Головуюча: