Номер провадження: 22-ц/785/6451/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору дарування договором довічного утримання та розірвання договору довічного утримання, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом, просила визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 02.06.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Колмаковою Н.В.; визнати укладений 02.06.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договір довічного утримання та розірвати договір довічного утримання, укладений 02.06.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, належала на праві приватної власті квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_7 мав низку хронічних хвороб, зокрема рак легенів 4-го ступеню, він потребував медичної допомоги.

Через самотність, похилий вік та проблеми зі здоров'ям ОСОБА_7 не міг самостійно здійснювати собі ін'єкції та вживати ліки, потребував стороннього догляду, у зв'язку з чим він звернувся за допомогою до ОСОБА_4

На протязі близько 3-х місяців відповідачка приходила до ОСОБА_7, робила ін'єкції і надавала поради щодо вжиття ліків.

Враховуючи потребу в сторонньому догляді, ОСОБА_7 зробив ОСОБА_4 пропозицію доглядати за ним та утримувати його. В якості відплати він погодився передати ОСОБА_4 права на належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.09.1995 р. квартиру АДРЕСА_1 із збереженням за ним права на проживання в квартирі до смерті.

02 червня 2011 року між сторонами було укладено договір дарування належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В.

ОСОБА_4 запевнила ОСОБА_7, що укладення договору дарування щодо квартири буде найбільш зручним способом оформлення досягнутої між сторонами домовленості. Хоча ОСОБА_7 в силу свого похилого віку та стану здоров'я не розумів всіх юридичних особливостей укладеного правочину, підстав не довіряти ОСОБА_4 у нього на той момент не було.

Отримавши відповідну копію договору дарування, ОСОБА_10 звернувся до сусідів щодо роз'яснення йому змісту договору та усвідомивши, що єдине його житло вибуло з його володіння, а обов'язків ОСОБА_4 щодо його утримання в договорі не зазначено, дарувальник звернувся до ОСОБА_4 за відповідними роз'ясненнями.

Позивачка посилалась на те, що укладений договір дарування від 02.06.2011 року насправді є договором утримання, що підтверджується відповідною розпискою ОСОБА_4, наданою ОСОБА_7 22.06.2011 року, відповідно до змісту якої відповідачка підтвердила прийняття на себе обов'язків по утриманню дарувальника до смерті та погодилась на анулювання договору дарування у разі невиконання цих обов'язків. ОСОБА_6 вважала, що укладений договір дарування від 02.06.2011 року є удаваним, а правовідносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 мають регулюватися нормами глави 57 ЦК України «Довічне утримання (догляд)».

Посилалася на те, що після написання розписки від 22.06.2011 року допомога по утриманню ОСОБА_7 з боку ОСОБА_4 не надавалась, у зв'язку з чим він 25.06.2011 року зробив на розписці власноручне зауваження щодо того, що обов'язки не виконуються, договір дарування анулюється. Проте, оскільки право власності на квартиру було переоформлено на ОСОБА_4 та відповідні зауваження з боку ОСОБА_7 не поновлювали його права на житло, останній з цього приводу звертався зі скаргами та заявами до правоохоронних органів та суду.

02.12.2011 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси (справа №2/1522/9851/11) вказаний договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 02.06.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, було визнано недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, залишивши розпорядження належної йому спадщини шляхом складання заповіту на ім'я ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_7 відповідачка оскаржила заочне рішення суду від 02.12.2011 року до суду апеляційної інстанції, апеляційну скаргу було відхилено, а оскаржуване рішення суду залишено без змін.

Ухвалою ВССУ від 13.03.2013 року зазначені рішення судів обох інстанцій були скасовані та справу направлено на повторний розгляд до суду 1-ї інстанції. За наслідками повторного розгляду справи рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.11.2014 року, у задоволенні позову щодо визнання договору дарування з підстав укладення його внаслідок обману було відмовлено.

При цьому, вважаючи, що наявні підстави для визнання спірного договору дарування від 02.06.2011 року удаваним, ОСОБА_6 як спадкоємець ОСОБА_7 звернулась у 2015 році до суду з позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, про що відділом ДРАЦС у м. Одесі ОМУЮ 05.01.2016 року було видано свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 та складено актовий запис №160 (т.1 а.с.110).

З витребуваної судом копії спадкової справи №2/2016 року, відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6, наданої приватним нотаріусом Сімаченко С.Л. (т.1 а.с.174-228), вбачаться, що 19.12.2015 року ОСОБА_6 було складено заповіт на гр. ОСОБА_12 та ОСОБА_3(т.1 а.с.200).

Обидва спадкоємці звернулись до нотаріуса щодо прийняття спадщини після померлої (т.1 а.с.175, 188).

19.07.2016 року приватним нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2, зареєстровано у реєстрі за №329 (т.1 а.с.223) та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку суми депозитного вкладу, що знаходиться на рахунку НОМЕР_2, відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.225).

Представником ОСОБА_12 - ОСОБА_13 у судовому засіданні 12.12.2016 року було подано до суду заяву, за якою відмовився від залучення свого довірителя як правонаступника ОСОБА_6 у даній справі. Правонаступником ОСОБА_6 у даній справі був залучений ОСОБА_3

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору дарування договором довічного утримання та розірвання договору довічного утримання було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника - ОСОБА_5

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що квартира за АДРЕСА_1, належала на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради 22 вересня 1995 року на підставі розпорядження органу приватизації від 22вересня 1995 року №63320.

02 червня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №755. Згідно п.1 вказаного договору ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру (т.1 а.с.6).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» на підставі договору дарування від 02.06.2011 р. за ОСОБА_4 17.08.2011 року було зареєстровано на праві приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.83). Тобто заповіт було складено через 9 місяців з моменту укладення договору дарування.

Після укладення договору дарування, ОСОБА_7 проживав у подарованій ним квартирі до моменту смерті.

За нотаріально посвідченим заповітом від 31.03.2012 року (т.1 а.с.4) ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповів усе майно, що на день його смерті буде йому належати або на що він матиме право, ОСОБА_6

Між тим, у вказаному заповіті не конкретизоване майно, яке ОСОБА_7 заповів, і нотаріусом зазначено, що заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_14 і підписано нею зі слів ОСОБА_7

Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем, ОСОБА_7, у присутності нотаріуса і власноручно підписаний ним о 13 год. 40 хвил. на виклику за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з хворобою.

З довідки Комунального закладу «Роздільнянська центральна районна лікарня» від 13.09.2012 року вбачається, що ОСОБА_7 знаходився на лікуванні в терапевтичному відділенні Роздільнянської ЦРБ Одеської області з 07.04.2012 року по 10.04.2012 року і був доставлений медичними працівниками Єгорівської амбулаторії сімейної медицини з супровідною особою - ОСОБА_4, де його регулярно відвідувала ОСОБА_4, і на фоні лікування в стані хворого намітилася позитивна динаміка, але 10.04.2012 року в лікарню приїхали 2 жінки, які представилися його офіційними опікунами, створили конфліктну ситуацію у відділенні, вимагаючи термінової виписки хворого, висловлюючи погрози в адресу працівників лікарні, внаслідок чого працівник міліції провів бесіду з усіма учасниками конфлікту, а невідомі жінки пообіцяли ОСОБА_7, що в цей же день переведуть його в 411-й військовий госпіталь м. Одеси, на що він охоче погодився і в цей же день хворий був виписаний за власним бажанням для подальшого лікування в ЛПУ м. Одеса.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданого 17 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції (т.1 а.с.87), а 29.04.2012 року ОСОБА_6 звернулася до ОСОБА_14, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_7

Вказані фактичні обставини були встановлені судами 1-ї та 2-ї інстанції за розглядом справи №2/1522/9851/11, підтверджені матеріалами справи і не оспорені сторонами.

За життя ОСОБА_7 29.07.2011 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 з вимогами про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 02.06.2011 року між ним та ОСОБА_4

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року (справа №2/1522/9851/11), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.09.2012 року, позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним було задоволено, визнано недійсним нотаріально посвідчений договір дарування однокімнатної квартири площею 40,1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1, укладений 02.06.2011 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 (т.1, а.с.12-14). Позов був пред'явлений з мотивів помилки (ст. 229 ЦК України).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.03.2013 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14.09.2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.15-17).

При цьому ВССУ зазначив, що відповідно до ст. 229 ЦК України помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За повторним розглядом справи №2/1522/9851/11 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2014 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.11.2014 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 як правонаступника ОСОБА_7 про оскарження договору дарування від 02.06.2011 року з підстав вчинення його під впливом помилки та обману (т.1 а.с.18-25), оскільки укладений договір дарування містить всі необхідні істотні умови, визначені ст. 718-728 ЦК України. Волевиявлення при укладання договору ОСОБА_7 було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

ОСОБА_7 бажав укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання. Зазначене також підтвердила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В., яка посвідчувала нотаріальний договір дарування.

Ухвалою ВССУ від 27.11.2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення суду 1-ї інстанції від 20.05.2014 року та ухвалу суду апеляційної інстанції від 04.11.2014 року було відмовлено.

ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_3, звертаючись до суду з даним позовом, просила визнати правочин (договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4) удаваним, тобто на підставах, передбачених ст. 235 ЦК України, визнати, що фактично між сторонами 02.06.2011 року було укладено договір довічного утримання.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 статті). Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2 статті).

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 1 ст. 745 ЦК України).

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

За удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має право визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Із договору дарування спірної квартири від 02 червня 2011 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваною, посвідчений приватним нотаріусом Колмаковою Н.В.

У договорі зазначено, що сторонам роз'яснено вимоги ст. ст. 229-231 ЦК України, які передбачають майнову відповідальність сторони договору за вчинення договору в результаті недбальства, під впливом обману та під впливом насильства, роз'яснено вимоги ст. ст.203, 717-728 ЦК України (п. 6), дарувальник передав, а обдаровувана прийняла дарунок до підписання цього договору, про що свідчить передача дарувальником обдаровуваній символів речі, що є підтвердженням прийняття дарунку, сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п. 7), право власності на дарунок виникає у обдаровуваної з моменту його прийняття і договір підлягає державній реєстрації (п. 9), договір складено у двох примірниках, із яких один залишається на зберіганні в справах приватного нотаріуса, а другий видається обдаровуваній (п. 12).

Також у договорі дарування вказано, що договір нотаріусом усно перекладено з української мови на російську та зачитано сторонам вголос, договір підписано сторонами в присутності нотаріуса.

Отже, укладений ІНФОРМАЦІЯ_2 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договір дарування, всупереч доводів апеляційної скарги, містить всі необхідні істотні умови, визначені ст. ст. 718-728 ЦК України. Волевиявлення при укладенні договору ОСОБА_7 було вільним і відповідало його внутрішній волі, він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. ОСОБА_7 бажав укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, про що вказує правонаступник позивача та її представник.

Зазначене підтвердила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В., яка посвідчувала договір дарування, а також свідок ОСОБА_15, котрий підтвердив свідомість та волевиявлення ОСОБА_7 на укладення договору дарування і саме договору дарування, а не будь-якого іншого правочину, які надали свої пояснення під час розгляду справи №2/1522/9851/11.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 27 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом встановлено письмову форму.

З відповіді начальника Приморського РВ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області від 30. 06. 2011 року ЖРЗПЗ №8115 на ім'я ОСОБА_7 вбачається, що його звернення до міліції ретельно розглянуто у відповідності до ст. 97 КПК України та на підставі п. 2 ст. 6 КПК України в порушенні кримінальної справи відмовлено у зв'язку з відсутністю складу злочину; в ході роботи по матеріалам було встановлено, що ОСОБА_4 доглядала за хворим ОСОБА_7, після чого заявник за своїм бажанням подарував квартиру, в котрій мешкає.

Що стосується доводів апеляційної скарги про наявність зобов'язань ОСОБА_4 щодо надання матеріальної допомоги ОСОБА_7, що виключає визнання договору між ними щодо квартири як договору дарування, то у справі не встановлено наявності такої домовленості станом на 02.06.2011року як частини договору дарування квартири між ними, в тому числі і на час оформлення договору, слід зазначити.

Дійсно, у матеріалах справи є розписка ОСОБА_4 від 22.06.2011 року, за якою вона бере на себе зобов'язання надавати хворому ОСОБА_7 безрозмірну допомогу і безоплатну допомогу і послуги до кінця днів його життя.

У випадку невиконання нею зобов'язань вважати такою, що втратила дарувальну силу, яка надана їй ОСОБА_7, і на цій же розписці є запис з вказівкою дати 25.06.2011року - «Я, ОСОБА_7, констатую: зобов'язання не виконується - дарувальна анулюється».

Між тим, дана розписка була написана пізніше (22.06.2011 року), ніж укладено оскаржуваний договір дарування, а саме через 20 днів, тому не свідчить про те, що на момент укладення договору дарування від 02.06.2011 року ОСОБА_16 бажав укласти саме договір довічного утримання. Також, сторонами у судових засіданнях не заперечувалось, що ОСОБА_4 доглядала за ОСОБА_7, викликала лікарів, купувала йому ліки.

Крім того, з пояснень відповідачки вбачається, що ОСОБА_7 змусили поїхати до іншої лікарні, після чого вона його розшукувала і дізналась про його смерть ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона не мала змоги поховати дарувальника, оскільки ОСОБА_6 приховувала від неї місцезнаходження тіла померлого, однак, все ж таки ОСОБА_4 відшукала прах померлого.

Оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які інші належні докази, які б вказували на удаваність договору дарування від 02.06.2011 року, розписка ОСОБА_4 також не може бути належним доказом.

За положеннями ст. ст. 1217, 1218, 1223, 1268 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, і право на спадщину виникає у день відкриття спадщини; спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

На момент смерті дарувальника ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2) заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року не набуло чинності, оскільки було оскаржено до суду апеляційної інстанції. У подальшому, ухвалою ВССУ від 11.10.2012 року було зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року та ухвали суду апеляційної інстанції від 14.09.2012 року до закінчення касаційного провадження, тобто фактично договір дарування від 02.06.2011 року був дійсним.

За таких обставин підстав для визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 02.06.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Колмаковою Н.В., удаваним немає.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець