АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/180/17Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/789/1027/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ткач З. Є., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Рожук О.О.

за участі - представника Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 червня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

06.02.2017 року ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі банк) звернулося до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 25.11.2011 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н. за яким ОСОБА_2 отримала кредит - 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом - 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку. а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту.

Банк вважає, що ним не пропущено строки звернення до суду із даним позовом, оскільки дія даного кредитного договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначений на самій картці (01.2017).

Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 31.12.2016 року становить 18 540 грн. 42 коп.

Банк вказує, що нарахований позивачем штраф та пеня є окремими видами неустойки, штраф застосовується за порушення виконання зобов'язання, а пеня - за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тому їх нарахування не є подвійним притягненням до відповідальності, бо характер порушень різний.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 20.06.2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" відмовлено, оскільки позивач не довів обгрунтованості своїх позовних вимог.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що укладений між сторонами договір є договором приєднання і він складається з анкети-заяви позичальника і Умов та Правил надання банківських послуг, про що відповідач зазначив у своїй заяві.

Зауважує, що суд не надав належної правової оцінки анкеті - заяві позичальника, Умовам та Правилам надання банківських послуг, тарифам на обслуговуванням банківських карт, які в своїй сукупності становлять кредитний договір і є доказом наявності правовідносин між сторонами.

В судовому засіданні представник банку апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обгрунтованості своїх позовних вимог і ним пропущено строк позовної давності.

З висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки висновок суду грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено , що 25.11.2011 року ОСОБА_2 заповнила бланк анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у «Приват Банку», в якій вона заповнила розділи: «персональні дані», «адреса проживання», «контактна інформація». На звороті анкети-заяви в розділі Прошу надати мені перераховані нижче послуги стоїть відмітка в полі Ощадкнижка (депозит) і в полі Ідентифікація з паспортом.

Відмітки біля поля Платіжна картка кредитка Універсальна і поле вкажіть бажаний кредитний ліміт по платіжній карті кредитка «Універсальна»/Голд не заповнені (а.с. 5).

Згідно поданого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_2 за договором №б/н від 25.11.2011 року станом на 31.12.2016 року становить 18540,42 грн.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч.1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи позивача, вказані в позовній заяві, щодо наявності між сторонами договірних зобов'язань грунтувались на тому, що ОСОБА_2 підписала заяву №б/н від 25.11.2011 року і отримала кредит 300 грн.

Колегія суддів критично оцінює такі доводи позовної заяви і апеляційної скарги, оскільки в анкеті заяві від 25.11.2011 року ОСОБА_2 відзначила, що вона бажає отримати послугу Ощадкнижка депозит. Жодних відомостей про бажання ОСОБА_2 отримати кредит, його ліміт, анкета заява не містить.

Доказів про те, що ОСОБА_2 відповідно до поданої анкети-заяви була видана кредитна картка із встановленням відповідно ліміту на неї та зазначенням строку дії картки, позивачем не надано.

Критично оцінюється і фото отриманої ОСОБА_2 картки (а.с. 73) і довідка (а.с.74) згідно якої ОСОБА_2 25.11.2011 року отримала картку №560348, яка мала термін дії до 01.2017 року з наступних підстав:

з фото картки не можливо встановити номер картки, її тип і термін її дії, що є важливим для вирішення спору бо згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду (а.с. 6) ОСОБА_2Я мала б отримати картку універсальна і її тип повинен був бути MasterCard Mass;

з довідка (а.с.74) не можливо встановити, яку картку отримала ОСОБА_2 , чи була отримана кредитна картка універсальна, чи якась інша, тип картки та який розмір кредитного ліміту було встановлено на картку;

в матеріалах справи відсутні докази про те, що картка №560348, яка мала термін дії до 01.2017 року про яку вказано в довідці (а.с. 74) є карткою по якій здійснено розрахунок заборгованості, оскільки в розрахунку вказано тільки перші і останні 4 цифри номеру картки.

В своєму запереченні а.с. 48-51 ОСОБА_2 заявила про застосування строків позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про сплив строку позовної давності з наступних підстав.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Колегія суддів вважає, що строк позовної давності банком пропущено з наступних підстав:

згідно виписки по картковому рахунку (а.с. 71) останнє списання коштів з картки відбулося 15.09.2013 року;

за умовами кредитування (а.с. 6) внесення обов'язкового платежу по договору мало відбутися до 25 числа місяці наступного за датою виникнення заборгованості, тобто до 25.10.2013 року;

вищевказаною випискою підтверджується, що погашення заборгованості не відбулося у встановлені умовами строки;

01.12.2013 року банком нараховано штраф за прострочку сплати кредиту (а.с. 71);

станом на 01.12.2013 року банку не тільки міг довідатись, але і достеменно знав про порушення свого права оскільки нарахував штраф за порушення умов кредитування.

з врахуванням вказаного, строк позовної давності закінчується - 01.12.2016 року, а банк звернувся з позовом з пропуском строку позовної давності 06.02.2017 року і не звертався з проханням про поновлення пропущеного строку позовної давності і не вказував причин поважності пропущення встановленого строку.

Вказаний висновок колегії суддів апеляційного суду відповідає і правовій позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 30 вересня 2015 року у справі за № 6-154 цс15.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що суд не надав належної правової оцінки анкеті - заяві позичальника, Умовам та Правилам надання банківських послуг, тарифам на обслуговуванням банківських карт, які в своїй сукупності становлять кредитний договір і є доказом наявності правовідносин між сторонами, оскільки так доводи спростовуються, як матеріалами справи, так і змістом рішення суду.

В п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" відхилити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді