ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/395/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" червня 2017 р. Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Соловйова І.М., за участю секретаря судового засідання Столяренко Н.П., позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хутірської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області про визнання права на отримання земельної частки (паю),-

Обставини справи:

04.05.2017 ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до Хутірської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (далі Відповідач), яким просив визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) розташованої на території Хутірської сільської ради, площею 4,2 умовних га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зобов'язати відповідача виділити в натурі вказану земельну частку (пай). Свої вимоги мотивує тим, що з 01.09.1992 по 05.05.1994 він за направленням підприємства КСП "Чаплинський" проходив навчання в Петриківському ПТУ № 79 за фахом тракторист-машиніст широкого профілю. Після закінчення училища був направлений на роботу на це ж підприємство за фахом тракторист-машиніст. З 10.05.1994 по 03.09.1996 він працював на підприємстві КСП "Чаплинський", на посаді тракторист-машиніст широкого профілю. В 1996 році він розрахувався з підприємства за власним бажанням (за сімейними обставинами) і був прийнятий знову 20.05.1998 на посаду тракториста, де і пропрацював до 01.04. 2000. Державний акт на право колективної власності на землю виданий орендному підприємству "Чаплинський" 19.10.1994 і зареєстрований в Хутірській сільській раді 24.05.1995, тобто до його звільнення та в період розпаювання земель в колективну власність. Таким чином, Позивач вважає, що на момент видачі державного акту на право колективної власності на землю ОП "Чаплинський", він перебував в трудових стосунках з ОП "Чаплинський" та був його членом, а тому має право на земельну ділянку (пай) розміром 4.2 умовних га. Але при паювання його протиправно не включили в списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) у зв'язку з чим він не отримав сертифікат на право на земельну частку (пай).

Позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі.

Представник Відповідача проти позову не заперечував.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

встановив:

24.05.1995 відповідно рішення Хутірської сільської ради народних депутатів від 19.10.1994 Орендному підприємству "Чаплинський" видано Державний акт на право колективної власності на землю 5977,6 га землі в межах згідно плану.

Як повідомив Відповідач на даний час КСП "Чаплинський" було ліквідовано, як юридичну особу, правонаступника немає, не розпайованих земель КСП "Чаплинський" не залишилося.

Будь-яких відомостей про наявність на теперішній час КСП "Чаплинський" та/або орендне підприємство "Чаплинський" Позивач не надав.

Згідно списку робітників і пенсіонерів ОП "Чаплинський" на приватизацію під №№378 та 379 зазначено відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Як зазначив Позивач та його представник, вказані особи є батьком і матір'ю Позивача. Його (Позивача) в цьому списку немає.

Згідно трудової книжки Позивача, з 01.09.1992 по 06.05.1994 року останній проходив навчання в Петриківському ПТУ № 79 за фахом тракторист-машиніст широкого профілю. З 10.05.1994 по 15.05.1995, а потім з 01.08.1995 по 03.09.1996 він працював в Орендному підприємстві "Чаплинський" з якого був звільнений за власним бажанням.

Відповідно до архівної довідки про нарахування заробітної плати від 04.04.2017, в архівному фонді "радгосп "Чаплинський" у книгах нарахування заробітної плати є відомості про роботу ОСОБА_1 в даному господарстві в період з травня 1994 року по травень 1995 року та з червня по вересень 1998 року та з грудня 1998 року по червень 1999 року.

Слід зазначити, що згідно до п.6 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1999 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст.75 ЦК УРСР).

Позивач звернувся в суд з пропуском строку позовної давності, оскільки список, який є додатком до Державного акту на право колективної власності складений у 1995 році. Крім того, батько та матір позивача отримали земельні паї в 1997 році, що об'єктивно може свідчити про обізнаність сторони про розпаювання, а до суду звернувся лише у травні 2017 року, будь-яких належних доказів чинення перешкод подачі позову до суду з 1995 року по травень 2017 року сторона не надала та не навела причин поважності пропуску строку позовної давності.

Як зазначив Позивач про те, що його батьки отримали пай він знав, але в нього не було часу займатися цим питанням. Об'єктивних даних, які б перешкоджали йому звернутися до суду він не навів, відповідно доказів також не надав.

Разом з цим, позовні вимоги по суті є безпідставними.

Так, відповідно до Указу Президента України від 8.08.1995 №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельний пай одержали всі особи, які входили до складу колективного сільськогосподарського підприємства на момент паювання землі і яких внесено до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Згідно із законодавством, членами колективного сільськогосподарського підприємства були, зокрема, такі особи: постійні працівники члени колективного сільськогосподарського підприємства, пенсіонери, які раніше працювали в колективного сільськогосподарського підприємства і залишилися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме земельного сертифіката (Указ Президента України від 10.11.1994 №666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва").

Виходячи зі змісту статей 22, 23 Земельного кодексу України та Указу Президента України від 8.08.1995 право на земельний пай у таких випадках особа набуває за наявності усіх трьох умов (перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, включення до списку осіб, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємством Державного акта).

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

При цьому слід розрізняти поняття трудової участі осіб у діяльності колгоспів (а потім і колективних сільськогосподарських підприємств) та членства в цих колективах. Якщо трудові відносини особи з колективом виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались уньому на час приватизації землі. При вирішенні цих питань законодавство не передбачає можливості врахування відпрацьованих особою, яка претендує на отримання земельної частки, трудоднів, виходів на роботу, характеру виконуваної роботи.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Позивач не надав належних та допустимих доказів свого членства в Орендному підприємстві "Чаплинський", тим самим не підтвердив наявність у нього права на земельну частку (пай).

Надана трудова книжка сама по собі не можу свідчити про членство у колективному сільськогосподарському підприємстві. Архівна довідка, також не свідчить про вказані обставини. Окрім цього в даній довідці маються розбіжності з трудовою книжкою Позивача щодо часу перебування на роботі в Орендному підприємстві "Чаплинський".

Враховуючи вище викладене, за відсутності законних підстав, відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України суд не приймає до уваги визнання позову Відповідачем.

Таким чином, оскільки позивачем не виконано свій обов'язок в доведенні обґрунтованості свого позову, за відсутності правових підстав, в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, за відсутності клопотань інших учасників судового розгляду, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Хутірської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області про визнання права на отримання земельної частки (паю) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено та підписано 29.06.2017.

Суддя ОСОБА_4