Справа № 740/413/17 Провадження № 22-ц/795/1170/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Олійник В. П. Доповідач - Онищенко О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4, ОСОБА_5,
за участю:позивача ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7, представника відповідача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру №7443 Регіонального сервісного центру МВС України в Чернігівській області та стягнення із Регіонального сервісного центру МВС України в Чернігівській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що з 09 серпня 2016 року вона була прийнята на роботу прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру №7443 Регіонального сервісного центру МВС України в Чернігівській області. За вказівкою керівництва, 03 листопада 2016 року всі працівники ТСЦ №7443, в тому числі і позивачка, написали заяви про «виведення за штат». Оскільки такі заяви працівники центру писали кожні півроку з 2007 року, то позивач написала її добровільно. 03 січня 2017 року позивача було звільненно у зв»язку із скороченням штатів. ОСОБА_6 вважає, що при її звільненні не було дотримано норм трудового законодавства, а тому вимушена звернутись до суду з даним позовом за захистом порушених прав.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6 було задоволено частково : поновлено ОСОБА_6 на роботі прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру №7443 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області. Стягнуто із Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_6 45885 , 42 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів) за період з 04 січня 2017 року по 26 квітня 2017 року. Стягнуто із Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області в дохід держави 1280 грн судового збору. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн та поновлення на роботі.

В апеляційній скарзі Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області просить змінити рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2017 року в частині прийняття рішення про зменшення суми стягнення із регіонального сервісного центру МВС в Чернігівській області на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшивши суму, що підлягає до стягнення до 32 117,52 грн. Відповідач вказує, що суд першої інстанції визначивши суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не врахував при її стягненні, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, який працівник мав в цей період.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в зазначеній частині.

По справі встановлено, що згідно наказу Регіонального сервісного центру МВС України в Чернігівській області від 09 серпня 2016 року позивач прийнята на роботу прибиральника службових приміщень Територіального сервісного центру №7443 Регіонального сервісного центру МВС України в Чернігівській області. (а.с. 7)

Відповідно до наказу від 03 січня 2017 року №1к звільнена згідно п.1 ст.40 КЗпП України (через скорочення штатів) з 03 січня 2017 року, з виплатою компенсації за 11 днів невикористаної чергової щорічної відпустки за фактично відпрацьований час, що підтверджується відповідними записами за №№17, 18 у трудовій книжці позивача.( а.с. 8)

Позивач 03 січня 2017 року виконувала свої трудові обов»язки, заробітна плата за даний день останній нарахована і виплачена, що не заперечується сторонами в судовому засіданні.

При звільненні позивача, Регіональним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області у січні 2017 року було виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3006,64 грн та вихідну допомогу при звільненні у розмірі 10638,71 грн.( а.с.90,91)

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів) за період з 04 січня 2017 року по 26 квітня 2017 року становить 45885 грн. 42 коп (січень місяць 2017 року-19 днів, лютий місяць 2017 року-20 днів, березень місяць 2017 року-22 дні, квітень місяць 2017 року-17 днів, 78 днів*587,89 грн.=45855,42 грн.). Вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Підстави для стягнення 47031 грн. 20 коп згідно заявлених вимог в судовому засіданні не встановлено. Посилання представників відповідача на необхідність зменшення суми оплати вимушеного прогулу у зв»язку з виплатою позивачу відповідачем компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні судом не приймаються, оскільки при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, при цьому в судовому засіданні встановлено, що позивач після звільнення не працевлаштована і будь-яких виплат за місцем нової роботи не отримувала.

З таким висновком суду першої інстанції частково погоджується апеляційний суд.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно розяснень наданих у п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна платка визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров"я та призначення пенсії.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку по заробітній платі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до поданих заяв від 16 листопада 2016 року,19 листопада 2016 року та 13 грудня 2016 року, наказами № 131 від 16.11.2016 року, № 134 від 21.11.2016 року та № 150 від 14.12.2016 року Регіональним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області прибиральниці ОСОБА_6 було надано відпустки у листопаді та грудні 2016 року.

Враховуючи, що ОСОБА_6 у листопаді 2016 року відпрацювала 14 робочих днів, а у грудні 2016 року 20 робочих днів , перебуваючи у щорічній відпусці (сума виплат за цей період не входить в обрахунок), то суд першої інстанції не вірно визначив період для обрахунку, взявши до уваги листопад грудень 2016 року , замість вересня-жовтня 2016 року.

З наданої суду довідки про кількість відпрацьованих ОСОБА_6 днів у вересні- жовтні 2016 року року вбачається, що остання відпрацювала у вересні 2016 року 22 робочих дні, а у жовтні 20 робочих днів, що співпадає з кількістю робочих днів визначених у листі Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік, відповідно до яких в вересні 2016 року було 22 робочих дні, а в жовтні 2016 року - 20 днів, що сумарно становить 42 дні.

Згідно з довідкою, наданою Регіональним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, заробітна плата ОСОБА_6 за вересень 2016 року становить 5002,50 гривень, за жовтень 2016 року 5510 грн.

Обраховуючи суму, яка підлягає до стягнення на користь ОСОБА_6 за час час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного: заробітна плата за вересень-жовтень 2016 року 10512,50 грн( 5002,50+5510); кількість робочих днів у вересні-жовтні 2016 року 42дні, середньоденний заробіток становить 10512,50: 42=250,30 гривень.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів) за період з 04 січня 2017 року по 26 квітня 2017 року становить 19523,21 грн.( 78*250,30 грн.)

Враховуючи зазначене апеляційний суд керуючись ч. 3 ст. 303 ЦПК України виходячи за межі доводів апеляційної скарги вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з 45885,42 грн. до 19523,21 грн.

Не заслуговують на увагу суду доводи апелянта, щодо невірного застосування судом норм трудового законодавства при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки з норми ст. 235 КЗпП України було виключено положення про виплату різниці між заробітною платою отриманою за новим місцем роботи та місцем роботи за яким позивача поновлено на роботу. Розяснення, які були дані в абз.2 п.32 Пленуму Верховного суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» і на які посилається відповідач в апеляційній скарзі стосувались старої редакції ст. 235 КЗпП України. Зроблений висновок суду першої інстанції проте, що позивач після звільнення не працевлаштована і будь-яких виплат за місцем нової роботи не отримувала, тому відсутні підстави для зменшення розміру обрахованого судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу хоча і не відповідають нормам діючого трудового законодавства, але вказане не впливає на правильність вирішення спору судом.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, то судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. 235 КЗпП України, ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 квітня 2017 року скасувати в частині суми стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору.

Позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_6 19523 ( дев»ятнадцять тисяч п»ятсот двадцять три) грн 21 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 4 січня 2017 року по 26 квітня 2017 року ( без утримання прибуткового податку та інших обов»язкових платежів).

Стягнути з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь держави 996,18 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Повернути Регіональному сервісному центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області з Державного бюджету м. Чернігова 823,68 грн судового збору .

Стягнути з Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь на користь ОСОБА_6 830 грн. витрат на правову допомогу .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: