Номер провадження: 22-ц/785/3721/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

ОСОБА_2

ОСОБА_3,ОСОБА_4

За участю секретаряБахірко А.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Приморського районного суду м. Одеса від 20.02.2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7

-про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», за участі третьої особи ОСОБА_6

-про припинення поруки,

ВСТАНОВИЛА:

29.05.2014 року ПАТ«Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію звернулось до суду з позовом в котрому просить суд солідарно стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ТОВ «БАЗІС АВТО» та з ТОВ «ТРАСМАСТЕР» на свою корить заборгованість за Договором про відновлювальну кредитну лінію № 18-01-08 від 01.04.2008 року на загальну суму 8 959 13163 грн. з яких:

-сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту-8 830 560,00 грн

-сума строкової заборгованості по відсоткам 109 335,74 грн.

-сума простроченої заборгованості по відсоткам- 1 515 671,17 грн;

-пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту-503 564 грн.72 коп. та судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.

27.05.2016 року позивач зменшив позовні вимоги та просив суд стягнути кредитну заборгованість в розмірі 3 193 649,18 грн.

Вимоги мотивує тим, що 01.04.2008 року між ТОВ «Базіс-Авто» та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про відновлювальну кредитну лінію № 18-01-08, згідно із яким ТОВ «Базіс Авто» надано кредит у розмірі 5 000 000,0 гривень строком до 01 квітня 2011 року із сплатою 17,5 відсотків річних за користування кредитними коштами (а за користування кредитним коштами з моменту, зазначеного в п.3.1 договору сплатити відсотки у підвищеному розмірі).

01 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 укладено договір поруки №604/08, за яким поручитель зобовязується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ТОВ «Базіс-Авто» зобовязань за договором про відновлювальну кредитну лінію №18-01-08 від 01 квітня 2008 року.

12 серпня 2010 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі керуючого філією «Одеське регіональне управління» публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за яким поручитель зобовязується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ТОВ «Базіс-Авто» зобовязань за договором про відновлювальну кредитну лінію №18-01-08 від 01 квітня 2008 року.

Оскільки ТОВ «Базіс-Авто» не виконало належним чином перед банком боргових зобовязань за кредитним договором, позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами до поручителів боржника.

При цьому просив суд врахувати звернення стягнення на предмет іпотеки за вартістю земельної ділянки визначеної 15 542 000,00 грн. а тому визначив розмір кредитної заборгованості шляхом:

18 735 649,18 грн. - 15 542 000,00= 3 193 649,18 грн.

ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання припиненим договору поруки №604/08 від 01 квітня 2008 року в котрому зазначав, що відповідно до частини 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При цьому строк виконання основного зобовязання відповідно до п. 1.1 Договору відновлюваною кредитної лінії №18-01-08 від 01.04.2008 настав 01.04.2011 року на протязі 6 місяців з цієї дати ним не було отримано жодних вимог від ВАТ « Банк «Фінанси та Кредит» та будь-яких додаткових угод укладено не було. При цьому ніяких додаткових угод він не підписував. Також у зустрічному позові ОСОБА_7 посилається на укладення між Банком та ТОВ «Базіс Авто» додаткової угоди №5 від 28.10.2011 року до Договору відновлюваної кредитної лінії від 01.04.2008 року , відповідно до якої була збільшена сума кредиту з 5000000 гривень до 7 480 560 гривень та строк виконання основного зобовязання було збільшено до 27.09.2013 року. При цьому ніяких додаткових угод з ним, як фінансовим Поручителем боржника, укладено не було та повідомлень не отримано. У позові ОСОБА_7 зазначає, що додатковою угодою №5 від 28.10.2011 року до Договору відновлюваної кредитної лінії №18-01-08 від 01.04.2008 року без його відома було значно збільшено його грошові зобовязання та обсяг відповідальності, тому як було збільшено суму кредитування та строк виконання основного зобовязання, що є законними підставами для припинення поруки за ч.1 та ч. 4 ст. 559 ЦК України, ч.1 ст. 251 ЦК України, ч.1 ст. 252 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано припиненим Договір поруки №604/08 від 01.04.2008 року до Договору відновлюваної кредитної лінії №18-01-08 від 01.04.2008 року, що укладено між ОСОБА_7 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,про задоволення позовних вимог ПВТ «Банк»Фінанси та Кредит» та стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на їх користь 3 193 649,18 грн. та понесені судові витрати в сумі 3 654 грн. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,невідповідність висновків обставинам справи,котрі суд вважав встановленими.

Зокрема посилається на ті ж підстави,що і позовній заяві та на те, що за Договором поруки

№ 1 було укладено Додаткову угоду № 3, за якою Поручитель -1 поручився відповідати в тому ж обсязі що й Позичальник, зокрема:

-збільшення суми кредиту

-продовженням строку його дії

-відсотковою ставкою та її підвищеному розмірі

-комісійної винагороди ( п.2.2 Договору поруки-1).

Одночасно посилається на те, що ним заявлено вимоги про стягнення заборгованості по іншому виду забезпечення-Договору поруки-2,що є окремим видом забезпечення виконання зобовязання, а тому посилання на положення Закону України «Про іпотеку» є помилковим. Одночасно посилається на те, що поручитель-2 в п.2.2 погодився відповідати перед Банком у тому ж обсязі, що і Позичальник,зокрема

-основний борг;

- оплаті щомісячних процентів та підвищених процентів;

-оплаті комісійної винагороди,

-оплаті неустойки та процентам та ін..

В судове засідання ОСОБА_7 не зявився,про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

В силу ст.305 ч.2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за його відсутністю.

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін, що зявились,перевіривши доводи апеляційної скарги відповідно до вимог ст.303 ЦПК України та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Відмовляючи в позовних вимогах про стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_6,районний суд виходив з того, що збільшення обсягу відповідальності без його згоди свідчить про припинення поруки. При цьому зазначає, що з договору поруки не вбачається, що сторони узгодили можливість зміни строку повернення кредиту,внесення змін щодо сплати комісії та підстав для підвищення процентів тощо без додаткового повідомлення поручителя.

Крім того, районний суд вважав, що зобовязання припинились в за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 30 .04.2015 року вартість котрого майже у 2-рази перевищувала суму заборгованості, що є окремою самостійною підставою для визнання поруки припиненою,встановлено іншим судовим рішенням,що має преюдиційне значення для вирішення справи та не потребує додаткового доведення.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги,районний суд виходив з того, що з вимог ч.1 ст.559 ЦК України з посиланням на те, що сторонами не було укладено додаткових угод щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя.,що в свою чергу,має наслідком припинення поруки ОСОБА_7

Судова колегія в частині висновку районного суду щодо збільшення обсягу відповідальності в результаті начислення комісійної винагороди погодитись не може, з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, сторонами не оспорюється, що 01.04.2008 року між ТОВ «Базіс-Авто» та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про відновлювальну кредитну лінію № 18-01-08, згідно із яким ТОВ «Базіс Авто» надано кредит у розмірі 5000000,0 гривень строком до 01 квітня 2011 року.

При цьому п.3 передбачена сплата начислення та сплата процентів:

- із сплатою 17,5 відсотків річних за користування кредитними коштами

- а у випадку порушення строків погашення ,згідно графіку-21,9 % до дня фактичного погашення

-26,25% з 02 квітня 2011 року до дня фактичного погашення

12 серпня 2010 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі керуючого філією «Одеське регіональне управління» публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 укладено договір поруки №55/10.

Відповідно до зазначеного договору поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ТОВ «Базіс-Авто» зобовязань за договором про відновлювальну кредитну лінію №18-01-08 від 01 квітня 2008 року, до якого станом на підписання договору поруки вже були внесені зміни додатковими договорами №1 від 12 травня 2008 року, №2 від 07 листопада 2008 року.

Встановлено що до договору про відновлювальну кредитну лінію № 18-01-08 від 01.04.2008 року неодноразово підписувались додаткові угоди між банком та позичальником.

Згідно останньої додаткової угоди №6 від 30 жовтня 2012 року до кредитного договору №18-01-08 від 01 квітня 2008 року сторонами викладено п.1.1 договору у новій редакції, згідно із якою, зокрема, збільшено ліміт кредитної заборгованості до 7 480 560,0 гривень, а також змінено відсотки за підпунктами а,б,в пункту 3.1 кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку із зазначеним між ОСОБА_6 та банком укладено додаткові договори №№1,2,3 до договору поруки №55/10 від 12 серпня 2010 року.

Згідно додаткової угоди №3 від 30 жовтня 2012 року сторони виклали п.1.1 договору поруки №55/10 від 12 серпня 2010 року у новій редакції, в якій зазначено про збільшення ліміту кредитної заборгованості до 7480560,0 гривень, та щодо відсотків за підпунктами а,б,в пункту 3.1 кредитного договору.

При цьому,судова колегія погоджується з висновком районного суду, що сторони не погодили інших змін у кредитному договорі, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, що, в свою чергу, має наслідком припинення поруки ОСОБА_6 з підстав ч.1 ст.559 ЦК України зокрема шляхом збільшення кінцевого строку користування кредитними коштами та зміни графіку погашення кредитної лінії.

Як вбачається з редакції кредитного договору №18-01-08 від 01 квітня 2008 року (станом на дату підписання договору поруки) кошти надаються позичальнику строком до 01 квітня 2011 року у відповідності до графіку, встановленому у додатку №1 до договору.

В подальшому кінцевий строк погашення кредиту та графік його погашення неодноразово змінювався додатковими договорами №3 від 10 листопада 2010 року та №5 від 28 жовтня 2011 року, в результаті чого кінцевий строк погашення кредиту збільшено до 27 вересня 2013 року.

За таких обставин, в результаті збільшення строку погашення кредиту та зміни графіку його погашення відбулося збільшення відповідальності ОСОБА_6, так як збільшився і період нарахування процентів на кредитні кошти та їх загальний розмір.

Додатковими договорами до кредитного договору №3 від 10 листопада 2010 року, №5 від 28 жовтня 2011 року та №6 від 30 жовтня 2012 року були внесені зміни, згідно із якими сторони дійшли згоди щодо сплати позичальником на користь банку комісії.

За останньою редакцією п.2.5 кредитного договору за зміну умов кредитування позичальник сплачує 50000,0 гривень у відповідності до графіку: 10000,0 гривень до 27.11.2012 року; 15000,0 гривень до 27.12.2012 року; 10000,0 гривень до 29.01.2013 року, 15000,0 гривень до 27.02.2013 року.

Між тим ,Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача

тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Виходячи з того що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії районний суд не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

При цьому матеріали справи не містять доказів, що саме ці суми були нараховані за кредитними зобовязаннями, а тому висновок районного суду щодо збільшення обсягу відповідальності за комісійну винагороду є необґрунтованим, так як умова кредитного договору про встановлення відповідальності не відповідає ст. 3 ЦК України, принципам справедливості, добросовісності, розумності та не може свідчити про збільшення відповідальності ОСОБА_6

Як наголошено у п. 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої етапі 559 ЦПК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Як вбачається з п. 4.4 Договору поруки № 55/10 від 12.08.2010 року внесення змін та доповнень в Кредитний договір, в наслідок якого збільшується обсяг відповідальності Поручителя не допускається без узгодження з поручителем.

Виходячи з вищезазначеного,судова колегія приходить до висновку, що оскільки до кредитного договору були внесені умови щодо кінцевого строку погашення кредиту котрий збільшено до 27 вересня 2013 року та в результаті цього відбулося збільшення відповідальності щодо нарахування процентів на кредитні кошти та їх загальний розмір що збільшило обсяг відповідальності ОСОБА_6 в цій частині без його згоди, а тому з підстав ч.1 ст.559 ЦК України призвело до припинення поруки.

Встановлено,що до договору про відновлювальну кредитну лінію № 18-01-08 від 01.04.2008 року неодноразово підписувались додаткові угоди між банком та позичальником та відповідно до додаткової угоди №5 від 28.10.2011 року до Договору відновлюваної кредитної лінії від 01.04.2008 року була збільшена сума кредиту з 5000000.00 гривень до 7 480 560.00 гривень та строк виконання основного зобовязання було збільшено до 27.09.2013 року.

Між тим з ОСОБА_7, як поручителем, не було укладено додаткових угод до договору поруки з цього приводу, тобто сторони не погодили зміни у кредитному договорі, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, що, в свою чергу, має наслідком припинення поруки ОСОБА_7

Виходячи з вищезазначеного, районний суд правильно дійшов висновку, що порука, яка виникла на підставі договору №604/08 припинилася, з огляду на положення ч.1 ст.559 ЦК України, згідно із якою порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Більше того, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30.04.2015 року позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7, як майнового поручителя ТОВ «Базіс Авто» задоволено частково та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №18-01-08 від 01 квітня 2008 року в розмірі 8959131,63 гривень звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на земельну ділянку, площею 4,0 га, що знаходиться в Одеській області, Біляївський район, с.Нерубайське, пров.Хуторський,12, що належить ОСОБА_7, шляхом визнання права власності за банком за вартістю у розмірі 1 5542 000,0 гривень.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І книги пятої «Зобовязальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, судова колегія погоджується з судженням районного суду, що задоволення у повному обсязі вимог кредитора за рахунок предмету іпотеки згідно із рішенням від 30.04.2015 року призвело до припинення зобовязання так як вони перед банком припинилися в момент їх належного виконання майновим поручителем.

З врахуванням вищезазначеного, судова колегія приходить до висновку, що районний суд дійшов помилкового висновку, що нарахування комісійної винагороди сприяла збільшенню обсягу відповідальності ОСОБА_8 та однією з підстав припинення поруки, що є порушенням вимог ст.212-214 ЦПК України, а тому цей висновок виключається з мотивувальної частині рішення суду першої інстанції . В решті рішення залишає без змін.

Керуючись ст. 218,303, 309,316, 317,319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.02.2017 року змінити в частині мотивування .В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно та може бути оскаржене до касаційного суду на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді - А.І.Дрішлюк

ОСОБА_9