У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: відповідача та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 1 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, покликаючись на порушення позичальником договірних зобов'язань і виникнення в звязку з цим заборгованості, що підлягає поверненню на користь позивача.

Рішенням Рівненського міського суду від 1 березня 2017 року зазначений позов задоволено частково:

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2013 року б/н у розмірі 46 565, 75 гривень, що складається із 3 644, 23 гривні тіла кредиту, 41 801, 52 гривні заборгованості за процентами, 1 100 гривень заборгованості за пенею і комісією.

В задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

Стягнуто із відповідача на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 1 226, 44 гривень судових витрат.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на його незаконність та необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про те, що суд не переконався у наявності в позивача права на звернення з позовом і на представництво його інтересів у засіданнях. Розрахунок ціни позову не відповідає дійсності. Так, колонка сальдо заборгованості не відповідає сумі заборгованості; встановлено відсоткову ставку у 36 % річних, тоді як довідкою про кредитування передбачена така ставка у 30 % річних; розрахунок містить різні відсоткові ставки 36%, 72%, 30%, 34, 8%, 43, 2% річних, що не відображено в рішенні суду; тарифікація за різними типами карток MasterCard Mass і Visa не є тотожною і відрізняється; всупереч даті надходження позову до суду пеня обчислюється з 01.11.2016 року та застосовується ставка пені у 100 гривень щомісячно, яка вживається разом з комісією; довідка про надані картки, довідка про зміну умов кредитування і виписка з карткового рахунку створені шляхом монтажу підписів та печатки банку; посилання банку на правила кредитування не відповідають редакції цих правил від 01.04.2102 року (такий рік зазначено в скарзі); відсутність повідомлення про зміну відсоткової ставки, згоди на збільшення якої він не давав, а додаткових угод з цього приводу з ПАТ КБ "Приватбанк" не укладав.

Вважав, що судом залишено без уваги вимоги ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" щодо заборони в односторонньому порядку змінювати умови укладених договорів. Також не враховано положення Рішення Конституційного Суду України у справі №1-26/2011 від 10.11.2011 року, пункти 1, 2 Резолюції Генеральної ОСОБА_2 ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248, Хартії захисту споживачів, схваленої Резолюцією Консультативної ОСОБА_2 Європи від 17.05.1973 року №543, Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року та п. 2 ст. 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" щодо умов та порядку захисту прав споживачів.

Щодо порушень норм процесуального права, то ОСОБА_1 посилався на нехтування принципами законності та обґрунтованості судових рішень, які полягають у помилковості розрахунку сальдо поточної заборгованості та в застосуванні відсоткових ставок, які відрізняються від вказаних у мотивувальній частині рішення суду.

Вважав неправильно застосованими положення закону про сплив позовної давності, оскільки суд, пославшись на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-14цс14, задовольнив позов про стягнення відсотків поза межами трирічного матеріально-правового строку.

Зважаючи на наведене, просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове про відмову позивачу в задоволенні вимог до ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб. які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частково стягуючи заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом та пенею і комісією, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості позову, оскільки порушене відповідачем внаслідок невиконання кредитних зобовязань за договором цивільне право банку підлягало судовому захисту. Разом з тим, розмір пені стягнуто в межах річної позовної давності, про що було заявлено позивачем, а в стягненні штрафів відмовлено через їх правову природу подвійного нарахування неустойки.

Як обґрунтовано встановлено судом, 23 квітня 2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 4 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% щорічно на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір складається із заяви-анкети позичальника, Умов і правил надання банківських послу, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку (а.с. 7-7, зв.; 8-9;10-33).

Вважаючи, що через прострочення кредитних зобов'язань відповідач порушив його право, ПАТ КБ "Приватбанк" у листопаді 2016 року звернувся з позовом до суду, вимагаючи стягнути із ОСОБА_1 на його користь 52 320, 01 гривень заборгованості, з яких: 3 664, 23 гривні складає заборгованість за кредитом, 41 801, 52 гривні заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 886, 64 гривні заборгованість за пенею і комісією, 500 гривень штраф (фіксована частина) і 2 467, 62 гривень штраф (процентна складова).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема. до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Повно і правильно встановивши обставини справи та зясувавши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають до застосування норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції правильно частково задовольнив позов, стягнувши з відповідача на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 46 565, 75 гривень, з яких: 3 664, 23 гривні складає тіло кредиту, 41 801, 52 гривні заборгованість за процентами та 1 100 гривень заборгованість зі сплати пені та комісії в межах річної позовної давності.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання автора апеляційної скарги про невідповідність обставинам справи розрахунку ціни позову.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як убачається, відповідач не спростовував правомірності виникнення і нарахування спірної заборгованості, а тому його доводи є необґрунтованими і надуманими.

Більше того, в засіданні апеляційного суду відповідач, визнавши під час судових дебатів наявність заборгованості за кредитом (тілом кредиту) повністю, а процентами за користування кредитними коштами в меншому розмірі, ніж про це заявлено позивачем, фактично частково погодився із обґрунтованістю позову.

Дана обставина суперечить вимогам його апеляційної скарги про відмову в позові повністю.

Так, згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Крім того, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і доводи ОСОБА_1 про зміну банком умов договору в односторонньому порядку.

Відповідно до ст.ст. 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не можна погодитися і з посиланнями ОСОБА_1 про забезпечення апеляційним судом нових доказів у справі, в т.ч. витребування оригіналів документів та призначення судово-економічної експертизи.

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Між тим, про існування будь-яких обєктивних перешкод для забезпечення доказів у справі за його клопотанням у суді першої інстанції ОСОБА_1 не навів, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Щодо тверджень апеляційної скарги про неврахування судом правової позиції Верховного Суду України у справі №6-14цс14, то на увагу колегії суддів вони не заслуговують.

Так, судом першої інстанції зясовано, що кредитна картка №30688 діяла по 30 вересня 2015 року включно, тоді як банк звернувся з позовом до суду у листопаді 2016 року, тобто в межах перебігу позовної давності.

Оскільки висновки суду засновані на повно і всебічно зясованих обставинах справи, а до виниклих між сторонами спірних прав та обовязків застосовано норми закону, які їх регулюють, тому доводи автора скарги про їх хибність слід розцінювати як припущення.

Не можна погодитися як з необґрунтованими і з покликаннями відповідача про неправильне застосування норм матеріального права.

Будь-яких доказів про існування таких фактів, що потягли би помилкове вирішення цивільно-правового спору, ОСОБА_1 надано не було, а апеляційним судом не було здобуто, тому доводи апеляційної скарги про недодержання судом процесуально-правових норм не ґрунтуються на матеріалах справи і є голослівними.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 1 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: