Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1433/17
Провадження №: 2/332/734/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря Ковтуна В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач працювала у відповідача за професією машиніста крану металургійного у ЦХП-1, відповідно до наказу № 318 про прийом на роботу від 09.12.2010 року. В березні 2017 року за період з 01.01.2017р. по 01.01.2018р. ОСОБА_1 було надано щорічну основну відпустку у кількості 35 календарних днів, з яких 23 дні було надано в рахунок невідпрацьованої частини року. Вказані дані підтверджуються розрахунком відпускних. Відповідачу було проведено оплату відпустки, виходячи з розрахунку її середньомісячного заробітку. Після використання відпустки 05.05.2017 року ОСОБА_1 звільнилась з підприємства. Відповідно до ст. 127 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок не відпрацьованої частини робочого року. На день звільнення сума нарахованої заробітної плати відповідачу не була достатньою для погашення її заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки, у звязку з чим, після всіх належних відрахувань, розмір заборгованості склав 5502,65грн..З метою досудового врегулювання спору ПАТ «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» зверталось з письмовою вимогою від 08.05.2017р. до відповідача про погашення заборгованості у добровільному порядку. Однак, вимоги позивача залишилися без задоволення та заборгованість відповідачем не погашена, у звязку з чим вони вимушені звернутися до суду та просять стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки в розмірі 5502,65грн. та покласти на відповідача витрати на оплату судового збору.

Представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надав аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та суду пояснила, що коли вона виходила у відпустку, вона ще не знала, що буде в подальшому звільнюватися з роботи, а тому вона нікого не вводила в оману. Але, оскільки її перевели працювати за іншим графіком, який її, при наявності малолітньої дитини, не влаштовував, вона подала заяву про звільнення за власним бажанням. Письмову вимогу щодо повернення зайво отриманих коштів вона отримала, але на той час вже не мала змоги погасити заборгованість у звязку з відсутністю необхідної суми коштів. Вважає, що не вчинила ніяких протиправних дій, у відпустку її відправили згідно з графіком, незважаючи на те, що вона бажала взяти відпустку влітку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволеннюз наступних підстав.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин.

Як вбачається з трудової книжки АХ № 256632, заповненої на імя відповідача ОСОБА_1, вона перебувала у трудових правовідносинах з позивачем ПАТ «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» з 12.12.2010 року та була звільнена 04.05.2017 року за власним бажанням у звязку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення чотирнадцятирічного віку(а.с.42). Факт перебування у трудових відносинах також підтверджується копіями наказів про прийом на роботу № 318 від 09.12.2010 року та звільнення з роботи № 218 від 04.05.2017 року(а.с.3,10). Заява про звільнення була подана відповідачем ОСОБА_1 20.04.2017 року(а.с.44)

Сторонами визнано в судовому засіданні, що у період з 27.03.2017 року по 04.05.2017 року відповідач знаходилась у щорічній основній відпустці, яка була їй надана за період з 01.01.2017 по 01.01.2018 року. Позивачем було виплачено відповідачу відпускні, що підтверджується розрахунковими листками за березень, квітень 2017 року(а.с.7,8)

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи(посади), заробітної плати(допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Право працівника на щорічну основну та додаткову відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року(стаття 10 Закону України «Про відпустки»).

Статтею 127 КЗпП України, на яку посилається позивач в обґрунтування позову, визначено обмеження відрахувань із заробітної плати. Пунктом 2 ч.2 вказаної статті передбачено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі, організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом(розпорядження) власника або уповноваженого ним органу при звільнені працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Докази щодо видання наказу ПАТ «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» про відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 спірних коштів, позивачем суду не були надані.

В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що сума заборгованості у розмірі 5502,65грн. є платежем, прирівняним до заробітної плати, яка була отримана відповідачем від позивача в якості відпускних за період до закінчення робочого року, за який вона одержала відпустку повної тривалості. Після виходу з відпустки відповідач звільнилася за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП по догляду за дитиною, що підтверджується наказом № 218 від 04.05.2017 року (а.с.10)

Положеннями ст.22 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. На день звільнення сума нарахованої заробітної плати відповідачу не була достатньою для покриття заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки і борг склав 5502,65грн., що підтверджується розрахунковим листком за травень 2017 року (а.с.9)

У відповідності до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Таким чином, оскільки підставою отримання відповідачем суми у розмірі 5502,65грн. було її право на отримання відпустки, яке після її звільнення до відпрацьованого періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то вказана сума вважається безпідставно набутою.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Сторонами не заперечувалось, а, отже, приймається судом до уваги, що сума у розмірі 5502,65грн. зазначена у позові, була виплачена позивачем добровільно, як сума відпускних коштів на період відпустки з 27.03.2017 року по 04.05.2017 року та за період роботи з 01.01.2017 року по 01.01.2018 року. Ця сума була виплачена за відсутності рахункової помилки з боку позивача. Доказів того, що виплата відповідачу спірної суми сталась внаслідок допущених позивачем рахункової помилки чи недобросовісної поведінки відповідача, позивачем в судовому засіданні не надано. Отже, враховуючи, що позивачем не було доведено суду належними та допустимими доказами факт рахункової помилки та недобросовісності з боку відповідача при отриманні нею коштів за період відпустки, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з урахуванням положень, передбачених п.1ч.1ст.1215 ЦК України. При вирішенні спору по суті, суд також враховує вимоги ст.ст.10,60 ЦПК України відповідно до яких, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають істотне значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст. 1212 ч.1; п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, ст. ст. 10,11,60,61,88,209,212,213-215,218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Андрюшина Л.А.