Номер провадження: 22-ц/785/5073/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Дрішлюка А.І.,Сєвєрова Є.С.

За участю секретаря- Бахірко А.Г.,

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.04.2017 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

-про отримання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, -

ВСТАНОВИЛА:

11.10.2016 р. позивачка звернулась до суду з вищезазначеними позовними вимогами в котрих зазначала, що з метою культурного, освітнього виховання та духовного розвитку сина вона бажає виїжджати на відпочинок за межі України, в тому числі і до Ізраїлю. Але отримати дозвіл від батька ОСОБА_6 на виїзд дитини разом із нею або бабусею раз від разу ускладнюється. Він часто не перебуває в Одесі та в України, або ухиляється від потрапляння до нотаріуса для оформлення відповідної заяви під різноманітними підставами. Посилаючись на вищезазначене просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового,про задоволення позовних вимог,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому посилається на ті ж обставини, що і в позовній заяві та на те, що суд не врахував інтереси дитини відповідно до Конвенції ООН

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачем не доведено факту відмови або ухилення відповідача від оформлення дозволів на виїзд дитини, а надання дозволу за рішенням суду на майбутнє на постійні виїзди за кордон,без згоди батька, суперечить нормам матеріального права,які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини,позбавляє його можливості брати участь у вихованні та можливості спілкування з дитиною.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Встановлено, що сторони з 24.10.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с. 7, 8)

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2015 р. у справі № 522/10764/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської област від 23.11.2015 р., та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 р., шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був розірваний. Малолітній ОСОБА_8 залишився проживати разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 01.6.2016 року визначений порядок участі ОСОБА_6 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2.( а.с.24,25)

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не зазначено, в яку конкретно країну світу необхідно виїзд дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У Гаазькій Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції.

Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час у інше місце, ніж місце постійного проживання (ст. 5 Конвенції).

Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання.

Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав.

Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків (а у деяких державах за відсутності іншого з батьків - дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

За таких обставин,посилання на те, що судом не прийнято до уваги інтереси дитини не грунтуються на вимогах як чинного законодавства так і Гаазькій Конвенції

Отже, судова колегія погоджується з судженням районного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову за відсутності зазначення конкретної країни для її виїзду, часового проміжку у цій країні та відсутності доказу факту ухилення відповідача від оформлення дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 218, 303,308,315,317,319ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.04.2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржено до касаційного суду на протязі 20 днів.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді - А.І.Дрішлюк

Є.С.Сєвєрова