Справа № 380/438/17 Головуючий у І інстанції Лісовенко П. І.
Провадження № 22-ц/780/3281/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 29.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

29 червня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Голуб С.А.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувсядо суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 04 грудня 2007 року між банком і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав відповідачці кредит для придбання автомобіля в розмірі 162235,60 грн. терміном на 7 років із розрахунку 9,6 % річних, а позичальниця зобовязалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця мала повертати кредит та проценти щомісячними платежами в розмірі 2577,82 грн., однак не виконує цих обовязків, станом на 23 лютого 2017 року має прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 468646,94 грн., з яких тіло кредиту - 105842,54 грн., комісія 3437,81 грн. та пеня - 359366,59 грн.

Посилаючись на умови кредитного договору та ст.1054 ЦК України, просив стягнути з відповідачки на користь банку заборгованість лише за тілом кредиту в розмірі 105842,54 грн. та судові витрати.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11 травня 2017 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із судовим рішенням відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову банку в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.Скаргу мотивує тим, що, вона передала банку у 2011 році заставлений автомобіль на реалізацію, проте банк продав його лише у 2014 році, а за цей період проводив нарахування процентів. Крім того, банк безпідставно зарахував кошти за проданий автомобіль в рахунок комісії, бо це не передбачено ні кредитним договором, ні законом. Також вважає підняття процентної ставки у грудні 2008 року неправомірним.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області як незаконне.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала в банку для придбання автомобіля кредит в розмірі 162235,60 грн. терміном до 03 грудня 2014 року із розрахунку 9,6 % річних (а.с.8-10). Повернення кредиту згідно п.7.1 вказаного договору передбачено шляхом внесення позичальницею щомісячних платежів за кредитом і процентами в розмірі 2577,82 грн.

Також, судом встановлено, що відповідачка не виконала обовязків по поверненню кредиту, покладених на неї кредитним договором, погашала кредит нерегулярно та не в повному обсязі, що стверджується розрахунком боргу (а.с.5-7). В результаті чого після закінчення строку надання кредиту станом на 23 лютого 2017 року вона має заборгованість по поверненню кредиту.

Вирішуючи спір, суд прийшов до вірних висновків, що позичальниця ОСОБА_2 не виконала обумовлених кредитним договором обовязків, після закінчення строку дії кредитного договору кредитні кошти не повернула, що у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення боргу за кредитом у вигляді тіла кредиту про що просить позивач.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Проте, задовольняючи позов у повному обсязі і стягуючи борг за тілом кредиту в сумі 105842,54 грн., суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини справи та доводи сторін, що потяглоневірне визначення розміру боргу.

З матеріалів справи вбачається, що після реалізації 13 травня 2014 року заставленого автомобіля «Шкода Октавія» р.н. НОМЕР_1 за 70000 грн., Приватбанк зарахував частину коштів у розмірі 48842,92 грн. на погашення процентів, а решту в сумі 21157,09 грн. зарахував на погашення комісії, що стверджується розрахунком боргу.

Заперечуючи проти позову, відповідачка серед іншого зазначала у письмових поясненнях про неправомірність зарахування банком коштів від продажу заставленого майна на погашення комісії, поскільки це суперечить діючому законодавству.

Суд на вказані заперечення уваги не звернув, обмежившись лише посиланням у рішенні на відсутність підстав для розгляду питання правомірності нарахування комісії, поскільки банк просить стягнути лише тіло кредиту.

Така позиція суду суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, яка передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Колегія не може погодитися з такимим висновкам и суду, поскільки правомірність нарахування комісії і відповідно зарахування коштів від продажу заставленого майна на її погашення безпосередньо впливає на суму боргу, тобто є предметом доказування і зясування у даній справі.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що положення п.п.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) щодо заборони кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З наведеного вбачається, що для стягнення комісії суд повинен зазначити, які саме послуги за вказану комісію банком надавалися позичальнику.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. У вказаній постанові, скасовуючи ухвали апеляційної і касаційної інстанцій Верховний Суд України зазначив, що суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому банк нараховував, а споживач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Таким чином, суд першої інстанції вказаного вище не врахував та у порушення ст.ст.212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив, за надання яких послуг банк нарахував комісію відповідачці та чи надавалися їй ці послуги.

Отже, суд не в повній мірі встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру боргу, який підлягає стягненню ухвалене з порушенням норм матеріального права, із неповним зясуванням обставин справи і підлягає зміні.

Як вище вказувалося закон забороняє банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

В суді апеляційної інстанції представник банку не спромігся пояснити за надання яких послуг банк нарахував комісію відповідачці та чи надавалися їй ці послуги.

Посилання представника банку на те, що щомісячна винагорода банку (комісія) в розмірі 0,5 % від суми виданого кредиту за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги надання кредитних коштів у користування необгрунтовані, поскільки саме проценти є платою за користування коштами, про що прямо вказано у п.7.1 договору кредитного.

За таких обставин суд вважає неправомірним зарахування банком коштів від продажу заставленого майна на погашення комісії у розмірі 21157,09 грн. і на вказану суму зменшує борг відповідачки, який буде складати 84685,45грн., поскільки саме про стягнення тіла кредиту просить банк.

Рішення в частині судових витрат колегія суддів залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 травня 2017 року змінити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» борг за кредитним договором, а саме тіло кредиту в розмірі 84685 гривень 45 коп.

Рішення в частині судових витрат залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом.

Головуючий

Судді: