Справа № 2/331/1199/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 рокум. Запоріжжя

Суддя Жовтневого районного суду міста Запоріжжя Скользнєва Н.Г., при секретарі Постарнак М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И Л А:

В провадження Жовтневого районного суду міста Запоріжжя на розгляді перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріально та моральної шкоди, спричинених дорожньо-транспортною пригодою, третя особа: ОСОБА_3, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну та моральну шкоду, спричинені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на загальну суму 94426,12 грн., сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.

27 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій він просить суд в якості забезпечення позову накласти арешт на квартиру № 16 в будинку № 161 «б» по вулиці Гоголя в місті Запоріжжі, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, оскільки відповідач в добровільному порядку не відшкодовує спричинену шкоду та за його словами не збирається її відшкодовувати.

Позивач вказує, що незабезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру № 16 в будинку № 161 «б» по вулиці Гоголя в місті Запоріжжі, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, призведе до того, що належне відповідачеві на праві власності майно може бути перереєстроване та надалі продане відповідачем з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, що суттєво ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду, оскільки завдана шкода є значною.

Вивчивши доводи заяви про забезпечення позову, матеріали справи, суд вважає заяву позивача такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до розяснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовн их вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З приписів норм цивільно-процесуального законодавства України вбачається, що процесуальне законодавство обумовлює допустимість застосування заходів із забезпечення позову наявністю обставин, які свідчать про те, що невжиття таких заходів може ускладними чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову застосовується як засіб запобігання можливим порушенням майнових чи охоронюваних законом інтересів особи.

Суд відзначає, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування судів України.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішеннявід 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Як вбачається, з доданої до заяви про забезпечення позову Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 90611414 від 26.06.2017р., право власності на квартиру № 16 в будинку № 161 «б» по вулиці Гоголя в м. Запоріжжі, зареєстровано за ОСОБА_2.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що захід забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру № 16 в будинку № 161 «б» по вулиці Гоголя в м. Запоріжжі, яка належить на праві власності ОСОБА_2 є необхідним для можливості виконання рішення суду по справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Окрім того, суд вважає, що наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Будь-які права інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не порушуються у звязку із вжиттям такого заходу.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Заяву ОСОБА_1, який мешкає за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Товариська, буд. № 37 «а»АДРЕСА_1, (ІПН: НОМЕР_1), задовольнити.

Накласти арешт на квартиру № 16 в будинку № 161 «б» по вулиці Гоголя в місті Запоріжжі, що належить на праві власності ОСОБА_2, який мешкає за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Гоголя, буд. № 161 «б»АДРЕСА_2 (ІПН: НОМЕР_2).

Копію ухвали суду після її виконання відповідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України направити відповідачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту винесення та підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги, тобто в порядку ч.2 ст. 294 ЦПК України.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Строк предявлення ухвали до виконання три роки з дня її винесення.

Дата видачі ухвали 27 червня 2017 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

27.06.2017