Провадження №22-ц/784/1680/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 477/2520/16-ц Головуючий І інстанції - Семенова Л.М.
Провадження № 22-ц/784/1680/17 Доповідач - Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лептуга С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за угодою та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «АІСЕ Україна» про визнання угоди та додатків до неї нікчемними, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 15.03.2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено Угоду №188129 та підписано Додатки №1 та №2 до неї, які є невід'ємними частинами Угоди про придбання автомобілю Chevrolet Aveo, в рамках створеної позивачем в Україні системи надання послуг з придбання автомобілів «АВТОПЛАН». Система встановлює відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним учасником автомобіля шляхом сплати його вартості та вартості наданих послуг невеликими щомісячними внесками протягом декількох років. При виконанні умов угод, укладених з учасниками в рамках системи «АВТОПЛАН», позивач надає учасникам послуги, спрямовані на придбання ними автомобіля на основі системи «АВТОПЛАН». Ці послуги полягають у формуванні груп учасників, організації і проведенні в групах Асигнаційних актів, а також інших послуг, передбачених угодою, які гарантують придбання автомобіля кожним учасником системи «АВТОПЛАН». На Асигнаційному акті від 25.02.2011 року ОСОБА_1 було надано право на отримання автомобіля Chevrolet Aveo. 11.03.2011 року ОСОБА_1 на підставі Угоди, було отримано у власність автомобіль марки Chevrolet Aveo, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2. В свою чергу ОСОБА_1 зобов'язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 100 щомісячних внесків. Протягом квітня 2008 - березня 2015 року (включно), ОСОБА_1 сплачував щомісячні внески, а починаючи з квітня 2015 року, повністю припинив оплату. Також, позивач зазначав, що 05.03.2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким він зобов'язалися відповідати перед позивачем в повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за Угодою. В травні 2012 року постачання автомобілів Chevrolet Aveo у кузові Т-250 постачальником припинилося. У зв'язку з цим та на підставі пункту 11.1 ст.11 Додатку №2 до Угоди №201215, з метою мінімізації фінансових витрат ОСОБА_1, ПрАТ «АІСЕ Україна» було вирішено автомобіль Chevrolet Aveo у кузові Т-250 змінити на автомобіль ЗАЗ VIDA модифікації В4LМ514, яка на момент заміни коштувала дешевше, ніж замінюваний автомобіль. Різниця вартості автомобіля Chevrolet Aveo (91920 грн.) та автомобіля ЗАЗ VIDA (90 880,00 грн.) не перевищувала 10%. Крім цього, позивач зазначив, що ЗАЗ VIDA виробляється в тому ж кузові (Т-250), в якому вироблявся автомобіль Chevrolet Aveo. Таким чином, з червня 2012 року для розрахунку щомісячних внесків використовувалась поточна ціна автомобіля ЗАЗ VIDA.Станом на серпень 2016 року поточна ціна автомобіля марки ЗАЗ VIDA базової комплектації становила 231000 грн. Станом на серпень 2016 р. виникла заборгованість у сумі 56068,09 грн. 21.08.2016 р. на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачем було направлено платіжну вимогу про погашення всієї суми заборгованості одним платежем до 31.08.2016 року, яка була отримана останніми 30.08.2016 р. Однак до теперішнього часу зазначені вимоги відповідачами не виконані та заборгованість не погашена. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «АІСЕ Україна» суму заборгованості за Угодою № 188129 від 15.03.2008 р. в розмірі 56068 грн. 09 коп.

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «АІСЕ Україна» про визнання Угоди та додатків до неї нікчемними, в якому посилався на нечесну підприємницьку діяльність ПАТ «АІСЕ Україна», яка вводить споживача в оману, на несправедливі умови договору, а також на відсутність прав товариства діяти як посередника у страхових відносинах та прав на отримання та сплату від споживача та за його рахунок страхових внесків, на недоведеність сум нарахування внесків від вартості автомобілю за кожний період нарахувань.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року позов ПАТ «АІСЕ Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «АІСЕ Україна» заборгованість за договором - Угодою №188129 від 15 березня 2008 року, укладеною між ЗАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_1 в сумі 56068 грн. 09 коп., яка складається з 40544,89 грн. - щомісячного чистого внеску, 15523,20 грн. - заборгованості зі сплати адміністративних внесків (внески в оплату послуг). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «АІСЕ Україна» про визнання Угоди № 188129 від 15.03.2008 року та Додатків № 1 та № 2 до неї нікчемними - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «АІСЕ Україна» та про задоволення зустрічного позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач ПАТ «АІСЕ Україна» звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ПАТ «АІСЕ Україна» не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що за ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Договір, в тому числі і договір про надання послуг, спрямованих на придбання товару, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом. Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки. При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі. Зазначене у повній мірі стосується і договірних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до положень ст.ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом було встановлено, що 15 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «АІСЕ Україна» (далі - ЗАТ «АІСЕ Україна»), правонаступником якого є ПрАТ «АІСЕ Україна», було укладено у простій письмовій формі договір - Угоду №188129, предметом якої є надання учаснику системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля, зазначеного в Додатку №1 до Угоди, через систему «Автоплан», організовану товариством. Опис діяльності системи «Автоплан» відображено у Правилах діяльності «Автоплану» (Додаток №2 до Угоди). Додатки №1 та №2 є невід'ємними складовими частинами вищеназваної Угоди, що передбачено ст.8 цієї Угоди.

Система «Автоплан» - це система придбання товарів, що базується на створенні груп покупців (учасників системи), метою яких є придбання автомобілів у порядку і на умовах, передбачених угодою та додатками до неї. Відповідно до Додатку №1, предметом вищеназваної Угоди є система послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки Chevrolet AVEO за ціною 65100,00 грн., в ціну якого ЗАТ «АІСЕ Україна» було закладено суму сумарних повних внесків, які в свою чергу включали в себе чисті внески, адміністративні витрати та страхові внески.

В ст. 6 цієї Угоди зазначено, що Додаток № 1 містить особисті дані Учасника системи, інформацію щодо обраної моделі Автомобіля, його поточної ціни на день підписання цієї угоди, розмір внесків в оплату послуг АІСЕ та страхового платежу, що визначаються як певний відсоток від Поточної ціни автомобіля, а також Додаток № 2 до Угоди, що містить правила функціонування «Авто плану», є невід'ємними частинами цієї Угоди. Підписання даної Угоди та додатків до неї є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення, умови та зміст Угоди та Додатків до неї. Ст. 7 Угоди передбачено, що Угода набирає чинності з моменту її підписання обома сторонами і діятиме до моменту виконання обома сторонами усіх зобов'язань, передбачених у цій Угоді. Угода підписана відповідачем ОСОБА_1, що підтверджує його згоду з її умовами.

Відповідно до ст.5 Угоди, Додатку №2 відповідач ОСОБА_1 зобов'язувався з початку Графіка внесків та до наступного місяця після одержання права на отримання автомобіля, сплачувати щомісячно цілий чистий внесок або його половину за власним вибором, а також щомісячний внесок в оплату послуг АІСЕ і щомісячний внесок в оплату страхового платежу. Повний внесок - це щомісячний платіж, який складається з суми чистого внеску, щомісячного внеску в оплату послуг та щомісячного внеску в оплату страхового платежу, і підлягає сплаті учасником системи в порядку та у строки, визначені Правилами функціонування Автоплану. Чистий внесок може бути цілим та половинним. Половинний чистий внесок - це половина цілого чистого внеску, а цілий чистий внесок - це встановлений відсоток від поточної ціни автомобіля, що визначає суму, яку учасник системи сплачує кожного місяця з метою придбання автомобіля.

В Додатку № 1 до угоди зазначено, що поточна ціна автомобіля 65100,00 грн., кількість внесків 100, щомісячний цілий чистий внесок 1,00 %, щомісячний внесок в оплату послуг в (% + ПДВ) - 0,35 %; щомісячний внесок в оплату страхового платежу 0,065 %.

Відповідно до п. 4.1 Правил функціонування Автоплану, що містяться в Додатку № 2 до угоди, - поточна ціна автомобіля це роздрібна ціна автомобіля, яка встановлюється виробником або імпортером чи дистриб'ютором автомобіля в останній робочий день кожного місяця протягом всього строку існування групи.

Відповідно до п.17.5 Правил функціонування Автоплану, у випадку, якщо Учасник системи, який отримав Автомобіль, не сплатить два або більше послідовних або вибіркових повних внески, то такий Учасник системи зобов'язаний повністю одноразово достроково сплатити всі ще не сплачені внески, і АІСЕ має право вимагати їх повної сплати протягом 10 календарних днів від дати отримання платіжної вимоги від АІСЕ.

Також судом було встановлено, що згідно листа ТОВ "Дженерал Авто Груп" від 26.04.2012 року № 688 було припинено виробництво автомобілів Chevrolet AVEO у кузові Т-250 модифікацій: В3ММ454, В3ММ554, В5ММ454, В5ММ554, В4LМ510, В4ММ554, В4ХМ54С, на заміну даної моделі розпочато постачання Chevrolet AVEO у кузові Т-300.

Відповідно до положень п.11.1 ст.11 Додатку №2 до Угоди, якщо протягом строку дії Угоди виробник та/або імпортер та/або дистриб'ютор здійснить заміну або припинить імпортувати або виробляти, або продавати модель автомобіля, зазначену у Додатку №1 до Угоди, АІСЕ зобов'язується замінити її, відповідно новою моделлю або іншим автомобілем. Якщо поточна ціна нового автомобіля або моделі є щонайбільше на 10% вищою за останню відому поточну ціну автомобіля, зазначеного в Додатку №1 до Угоди, нова поточна ціна буде дійсною для розрахунку повного внеску, який мають сплачувати всі учасники групи. Якщо поточна ціна нової моделі автомобіля є більш ніж на 10% вищою за останню відому поточну ціну автомобіля, зазначеного в Додатку №1 до Угоди, застосовується наступна диференційна лінійка, зокрема, учасники системи, які вже отримали попередню модель, сплачуватимуть внески відповідно до поточної ціни виданого автомобіля, яка діяла на останньому Асигнаційному акті, на якому надавалося право на отримання такого автомобіля, а повні внески, що підлягають сплаті такими учасниками системи, будуть змінюватися у відсотковому відношенні відповідно до зміни поточної ціни нової моделі (п.11.2 ст.11 Додатку №2 до Угоди).

Отже, після здійснення процедури заміни автомобіля для розрахунку щомісячних внесків для ОСОБА_1 застосовувалася ціна автомобіля ЗАЗ VIDA.

З договору поруки від 08.04.2010, укладеного між ПАТ «АІСЕ Україна» та відповідачем ОСОБА_2, вбачається, що поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором у повному обсязі за виконання боржником зобов'язань, що виникають з Угоди. В разі невиконання боржником зобов'язань за Угодою, Боржник і поручитель, відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Строк дії договору поруки до 31 липня 2019 року.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав відповідачу ОСОБА_1 вказані послуги, внаслідок чого останній після сплати відповідних внесків отримав 11.03.2011 року у власність автомобіль марки Chevrolet AVEO, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_3, а після здійснення процедури заміни автомобіля для розрахунку щомісячних внесків для ОСОБА_1 застосовувалася ціна автомобіля ЗАЗ VIDA.

З розрахунку платежів наданих позивачем вбачається, що відповідач ОСОБА_1 за угодою сплачував платежі з квітня 2008 року по березень 2015 року, всього ним сплачено 82,4481% зі 100 % в оплату чистих внесків та 84 внесків із 100 внесків в оплату послуг позивача. Вартість автомобіля станом серпень 2016 року становить 231000,00 грн.

У зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за зазначеною угодою, а саме не сплатою ним платежів згідно графіку, відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на грудень 2016 року, утворилась заборгованість в розмірі 56068,09 грн., з яких: чисті внески 40544,89 грн. (тобто 17,5519 % від ціни автомобілю; адміністративні витрати 15523,20 (231000,00 грн. х 0,35% + 20 % ПДВ) х 16 внесків). Також суд вважав, що надані у розрахунку ціни, наприклад за травень та червень 2012 року, а також липень 2016 року, відповідають даним Реєстрів рекомендованих цін на автомобіль зазначеної марки. Докази, що спростовують розміри застосованих цін, представником відповідачів суду не надано. Клопотань щодо забезпечення доказів не заявлено. Тому суд дійшов висновку, що підстав для визнання розрахунків платежів неналежними не вбачається.

Таким чином, проаналізувавши норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 отримав транспортний засіб за угодою, укладеною в рамках системи «Автоплан», проте повну сплату за неї не провів, та плату за адміністративні витрати, тобто свої зобов'язання за вказаною угодою в повному обсязі не виконав, суд дійшов висновку, що зазначена сума боргу підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача в повному обсязі.

Щодо зустрічного позову, то суд виходив з того, що відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.

Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. Відповідно ж до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Предметом угоди сторін, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах «АвтоПлан», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля.

Головною ознакою відсутності «пірамідальної схеми» згідно з п. 7 ч. 3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти. Тому суд дійшов висновку, що, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми».

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Проаналізувавши умови спірного договору, за яким до того ж ОСОБА_1 фактично отримав, визначений умовами договору товар, суд дійшов висновку про відсутність ознак та підстав для віднесення діяльності ПрАТ "АІСЕ Україна" за угодою сторін до «пірамідальної схеми» і як наслідок про відсутність підстав для визнання укладеної між сторонами Угоди недійсною з посиланням на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» через введення відповідачів в оману під час укладення договору.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з того, що тільки 2 червня 2011 року Законом України № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) було внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах"). Тобто, до внесення таких змін до Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" отримання ліцензій для надання фінансових послуг не передбачалось.

Враховуючи, що спірний договір було укладено 15 березня 2008 року, коли отримання ліцензій для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалось, то посилання представника відповідачів ОСОБА_1 щодо недійсності спірного договору з підстав відсутності у ПрАТ «АІСЕ Україна» відповідно ліцензії, обгрунтовано не бути прийняті судом до уваги як підстава для задоволення заявлених вимог.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив також з того, що під час укладення Угоди позивач отримав примірник Угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ПАТ «АІСЕ Україна». Відповідно до ст. 11 Угоди підписання цієї Угоди та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Угоди й додатків до неї. Тому суд дійшов висновку, що посилання відповідача про наявність обману та ознак «пірамідальної схеми» у діях ПАТ «АІСЕ Україна» під час укладення Угоди є помилковим і не узгоджується з положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з нормами Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг".

Не було прийнято судом до уваги також посилання відповідача ОСОБА_1 та його представника на те, що ПрАТ "АІСЕ Україна" не є страховим посередником, а тому не має право отримувати від відповідача страхові внески та перераховувати їх страховій компанії, оскільки право АІСЕ Україна укладати договори страхування від імені Учасника системи, а також обов'язок сплачувати щомісячні страхові внески, передбачені ст. 14 Додатку № 2 Угоди, з яким позивач був ознайомлений при укладенні Угоди.

Проаналізувавши зазначені вище обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічної позивної заяви, в зв'язку з її недоведеністю.

Висновок суду про необгрунтованість вимог за зустрічним позовом в цілому відповідає встановленим судом обставинам по справі та вимогам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що в зв'язку з змінами, внесеними Законом України № 3462-ІV від 2 червня 2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) в законодавство, яке регулює спірні правовідносини, діяльність відповідача, який не отримав ліцензію, після 9 січня 2012 року є незаконною, а отже у нього були відсутні правові підстави з цього часу для отримання платежів по укладеній між сторонами угоді, а суд не повинен був стягувати з відповідачів на користь позивача заборгованість, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

2 червня 2011 року Законом України № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) було внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Однак, як уже зазначалося раніше, Угода між сторонами була укладена до внесення зазначених змін, коли ліцензування діяльності позивача не вимагалося. Ст. 9 та 10 укладеної між сторонами Угоди передбачено підстави та умови зміни Угоди чи дострокового її розірвання. Зміна законодавства не тягне за собою автоматичне припинення договірних правовідносин, які виникли до таких змін. Відповідачі не зверталися до суду з вимогами про внесення змін чи розірвання Угоди після внесення змін в законодавство в 2012р., тобто Угода є чинною на умовах, які були погоджені сторонами під час її укладення і до внесення змін в установлному законом порядку до укладеної Угоди вона має виконуватися на раніше погодждених сторонами умовах, а правомірність діяльності позивача як такої після 2012 року не є предметом розгляду по даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання Угоди, укладеної між сторонами, та Додатків до неї недійсними, не посилався на те, що діяльність позивача є «пірамідальною схемою», а також на обман споживача, а тому суд розглянув не ті вимоги, які були ним заявлені, не відповідають дійсності, так як згідно тексту зустрічної позовної заяви, відповідач ОСОБА_1 між іншим посилався також на ведення позивачем нечесної підприємницької діяльності з посиланням на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та на введення відповідача в оману. Суд, аналізуючи дані вимоги в тому числі для визначення того, чи є діяльність позивача нечесною підприємницькою діяльністю, обгрунтував це в тому числі (а не виключно) і через розкриття поняття «пірамідальної схеми», як складової нечесної підприємницької діяльності. Був зроблений судом аналіз і доводів ОСОБА_1 про те, що нечесна підприємницька практика згідно ч.1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів"включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною через аналіз умов договору, результатом якого був висновок суду про те, що відповідач, як споживач, не був ввведений позивачем в оману під час підписання договору.

Даний висновок суду є обгрунтованим, так як всі умови договору чітко викладлені в тексті як самої Угоди, так і Додатків до неї, які були добровільно підписані відповідачем ОСОБА_1 Так, в ст. 6 Угоди зазначено, що Додаток № 1 містить особисті дані Учасника системи, інформацію щодо обраної моделі Автомобіля, його поточної ціни на день підписання цієї угоди, розмір внесків в оплату послуг АІСЕ та страхового платежу, що визначаються як певний відсоток від Поточної ціни автомобіля, а також Додаток № 2 до Угоди, що містить правила функціонування «Автоплану», є невід'ємними частинами цієї Угоди. Підписання даної Угоди та додатків до неї є свідченням того, що сторони повністю зрозуміли усі визначення, умови та зміст Угоди та Додатків до неї. Ст. 7 Угоди передбачено, що Угода набирає чинності з моменту її підписання обома сторонами і діятиме до моменту виконання обома сторонами усіх зобов'язань, передбачених у цій Угоді.

Як зазначено в ч. 1 ст. 627 ЦК України , сторони відповідно до ст. 6 ЦК України є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сукупний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що в період укладення Угоди сторони діяли добросовісно і дійшли домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договорів, строк їх дії, коло обов'язків і прав кожної з сторін. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач ОСОБА_1 погоджувався із всіма умовами договору, про що свідчить його підпис в договорі і часткове виконання умов Угоди. Після укладення договору в 2008 році відповідач його не оспорював, приступив до його виконання і виконував тривалий час на протязі декількох років, тобто погодився з умовами договору. Всі умови договору ОСОБА_1 на час їх укладення повністю влаштовували. На згоду відповідача ОСОБА_1 з укладеним договором вказує і той факт, що він погодився отримати автомобіль в 2011р., після чого продовжив сплачувати передбачені Угодою внески до березня 2015р. Більш того, під час отримання автомобіля сторони 25.11. 2011р. підписали Додаток №3 до Угоди, в якому зазначили, що загальна сума зобов'язань по сплаті учасника системи на момент підписання цього додатку становить 134692,03грн., що на момент підписання цього додатку ОСОБА_1 сплатив 41944,20грн. і його заборгованість на той момент становить 92747,83грн. Крім того, в ній зазначено, що ця заборгованість має бути погашена в повному обсязі згідно з Графіком внесків, а також про те, що ця сума заборгованості може бути змінена в разі зміни ціни автомобіля( а.с. 178). Те, що відповідачу ОСОБА_1 були зрозумілі умови Угоди, не заперечував в суді апеляційної інстанції і його представник. Зустрічний позов ОСОБА_1, як і пояснення його представника в суді, вказують лише на те, що фактично він виявив свою незгоду з наслідками вже укладеного договору, що його заперечення проти укладеного договору пов'язані з незгодою апелянта продовжувати сплачувати внески. Незгода ж з наслідками укладеного договору не є підставою для визнання його недійсними, передбаченою ст. 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував того, що відповідач в зустрічній позовній заяві просив визнати положення ч.11 ст.5 Угоди; Додатку №1 до Угоди; пп. 4.1-4.3 ст.4,п/п А п.4.7 ст.4, п/пБ п.4.7 ст.4 Додатку №2 до Угоди несправедливими та недійсними з посиланням на ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а оскільки визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, зокрема пп. 4.4-4.6 ст.4;п/пВ п.4.7 ст.4;ст.5 та ст. 9 Додатку №2, то слід визнати Угоду недійсною в цілому, не є підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. І тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"- умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Як убачається з тексту Додатку №1 до Угоди узгоджена сторонами поточна ціна автомобіля на час укладання Угоди становила 65100грн. Однак, поряд з цим сторони визначили поняття поточної ціни автомобіля, зазначивши, що це роздрібна ціна автомобіля, яка встановлюється виробником та/або імпортером та/або дистриб'ютором автомобіля в останній робочий день кожного місяця протягом всього строку існування групи (ст. 4 Додатку №2 до Угоди), який є відмінним від позивача. Дані положення умов Угоди свідчать про те, що поточна ціна може змінюватися під час дії Угоди як в сторону збільшення, так і в сторону її зменшення, що в свою чергу свідчить про те, що умови Угоди не містять в собі наперед визначеного істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.В інших пунктах та статтях Угоди та Додатків до неї, які ОСОБА_1 просить визнати недійсними, розмір внесків та страхових платежів визначено у відсотках до поточної ціни автомобіля, визначеної зазначеним вище способом. Зміна погодждених сторонами відсотків, умовами договору не передбачена. Таким чином, позивач, як сторона Угоди, не має права самостійно в односторонньому порядку змінювати ні поточну ціну автомобіля, ні розмір внесків.

Крім того, предметом Угоди, укладеної сторонами, є саме надання послуг, результатом яких має стати придбання автомобілів учасниками системи, а не продаж автомобіля, як такий(ст.1 Угоди). Із аналізу умов Угоди випливає, що Угодою взагалі не передбачено можливості зміни ціни послуг, які надаються позивачем і які є предметом укладеної між сторонами Угоди, в тому числі і в односторонньому порядку, оскільки ціна послуг узгодждена сторонами у відсотках від взаємно обраного критерію і складає узгодждений ними відсоток від поточної ціни автомобіля на весь час дії Угоди. Слід зазначити, що саме такий порядок визначення поточної ціни та ціни послуг, закріплено і на законодавчому рівні, зокрема п.1.2,6.2,6.24 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затвердждених Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1676 від 09.10.2012р., що також підтверджує законність саме такого способу визначення вартості як автомобіля, так і кожного внеску.

Більш того, умови Угоди передбачають і право учасника, який ще не одержав автомобіль, достроково розірвати Угоду без сплати відступного за відмову від Угоди, якщо різниця в ціні моделей у визначеному в Угоді випадку перевищує 20% ( ст. 5 Угоди та пп.11.3 ст. 11 Додатку №2 до Угоди).

За таких обставин оспорювані в зустрічній позовній заяві пункти Угоди та Додатків до неї не підпадають під несправедливі умови, встановлені пунктом 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і не завдають шкоди споживачеві, а тому не є підставою як для визнання цих пунктів недійсними як кожного окремо, так і Угоди з Додатками в цілому.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги з цього приводу не є підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не повідомляв відповідача письмово про зміну поточної ціни автомобіля, не відповідає дійсності, оскільки як зазначив представник апелянта в суді апеляційної інстанції, позивач надсилав відповідачу квитанції, де зазначався чистий внесок, вирахуваний як 1% від поточної ціни автомобіля в кожному місяці. Дані обставини підтвердждуються наданими представником відповідача квитанціями про сплату внесків відповідачем ОСОБА_1, в яких зазначена також актуальна ціна автомобіля на кожен місяць.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості не підкріплений належними доказами зміни поточної ціни автомобіля відповідно до п.4.1 ст.4 Додатку №2 до угоди, з урахуванням наданих позивачем апеляційному суду додаткових доказів, не є підставою для скасування рішення суду.Так, позивачем було надано прошиті та пронумеровані копії реєстрів на автомобілі Шевроле та ЗАЗ за період з 01 квітня 2008р. по з1 березня 2015р.( а.с.194-278), які підтверджують поточну щомісячну ціну автомобіля за цей період; прошитий та пронумерований витяг з Угоди №867/1 від 01.06.2005р. між ЗАТ«AICE Україна» та ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» щодо автомобілів «Шевроле» та «Опель» ( а.с. 182-187); прошитий та пронумерований витяг з Угоди №868/1 від 01.06.2005р. між ЗАТ«AICE Україна» та АТ «Українська автомобільна корпорація» щодо автомобілів «ЗАЗ» та «Дєу» ( а.с. 188-193), які підтверджують договірні відносини між цими товариствами та позивачем.

Не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення, також доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мав права отримувати від апелянта страхові внески та перераховувати їх страховій компанії, так як позивач діяв в межах укладених договорів страхування та умов Угоди, укладеної між сторонами.

Так, згідно ст. 3 Угоди позивач взяв на себе зобов'язання перераховувати страховій компанії, з якою учасником укладено договір страхування, страхові платежі за рахунок сплачених для цих цілей учасником коштів з метою продовження дії страхових полісів, а учасник згідно ст.3 Угоди уповноважив позивача укласти від його імені договір страхування життя, а після отримання автомобіля відповідно до Додатку №2 до Угоди - договір страхування автомобіля.

Договір страхування учасників системи Автоплан №098АК-98 між позивачем та ЗАТ «Страхова компанія «Кредо-Класик» був укладений 23.09. 1998р. 12 березня 2003р. до нього були внесені зміни та доповнення ( а.с.56-59). В даному договорі визначено, що учасник або страхувальник це фізична або юридична особа, яка підписала Угоду з AICE, вступила до системи Автоплан та отримала автомобіль відповідно до умов Угоди. Згідно п.14.3 цього договору прізвища, імена, по-батькові, назви та адреси страхувальників визначаються в Додатку №1 та у додаткових Угодах, які передаються AICE страховику від імені страхувальників, що можуть складатися за формою згідно Додатку №2 до цього договору. Крім того, як убачається з наданого суду страхового сертифікату № 728/2НВ-02-000678 «Страхування учасників системи автоплан» в групі № 0000678 (термін дії з 01 квітня 2008р. до 31 липня 2016р.), ЗАТ «Страхова компанія «Кредо-Класик» згідно з договором страхування проводить страхування учасників системи Автоплан у даній групі відповідно до поіменного списку. Даний сертифікат стосуєтьтся Угод між ЗАТ «AICE Україна» та учасниками системи Автоплан, укладених з метою придбання ними автомобілів та об'єднаних у вищезазначену групу. Об'єктом страхування за даним сертифікатом є майнові інтереси, які не суперечать законодавству України, пов'язані з життям учасників системи Автоплан. Страхові внески сплачуються учасниками системи Автоплан в строки і на умовах, викладених в Угодах. Згідно додатку до цього договору сертифікату, у вигляді списків учасників, серед учасників під номером 42 зазначено також ОСОБА_1 Лист страхової компанії від 02.10.2017р. підтвердждує, що від ПрАТ «AICE Україна» в оплату послуг із страхування майнових інтересів пов'язаних із життям та пов'язаних із страхуванням автомобіля учасника системи Автоплан ОСОБА_1 було отримано кошти: за страхування життя за період з квітня 2008р. по березень 2015р. - 5308,63грн., а за страхування авто- за період з квітня 2011р. по березень 2015р.-16396,53грн.

Аналіз зазначених вище обставин по справі свідчить про те, що позивач тільки уклав договори страхування від імені учасника системи Автоплан ОСОБА_1, виступаючи при цьому у якості повіреного, а також про те, що позивач не отримує кошти за страхування на свою користь, а лише приймає від учасників системи Автоплан кошти на оплату страхування та перераховує ці кошти також у якості повіреного страхувальній компанії, здійснюючи дані дії безоплатно. Крім того, зазначені вище обставини свідчать про те, що позивачем було укладено від імені учасника ситеми Автоплан не договір страхування життя, як зазначає ОСОБА_1, а договір страхування майнових інтересів, пов'язаних із життям, що не є тотожними поняттями і вимоги щодо добровільного страхування життя не розповсюджуються на договори із страхування майнових інтересів.

Крім того, виходячи з умов зазначених вище договорів слід дійти висновку, що позивач в цих правовідносинам не виступає ні в якості страхового брокера, ні в якості страхового агента. Інші доводи апеляційної скарги з цього приводу стосуються правомірності діяльності самого страховика, а не позивача.

В той же час, приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів вважажє, що визначена позивачем сума заборгованості, з якою погодився суд першої інстанції, не в повній мірі відповідає умовам Угоди від 15.03.2008р., виходячи з наступного.

П.14.1 ст. 14 Додатку №2 до Угоди передбачає, що на страхування життя не приймаються та не сплачують відповідні внески особи, віком старше 55 років. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилося 55 років. Проте позивач і після цього продовжував приймати від нього страхові внески за страхування майнових інтересів, пов'язаних із життям. Розмір страхових внесків, сплачених ОСОБА_1 за період з серпня 2013р. по березень 2015 року становить 1733,88грн., які на думку колегії суддів слід відрахувати від загальної суми заборгованості, визначеної позивачем в позові.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що дія цього пункту Угоди не розповсюджується на відповідача ОСОБА_1, так як на його думку цей пункт регулює тільки ті випадки, коли учаснику системи Автоплан на час укладення Угоди вже виповнилося 55 років, оскільки в п. 14.1 ст. 14 Додатку №2 до Угоди це так однозначно не зазначено, а відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає зміні в частині визначення суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, і яка на думку колегії суду повинна становити 54334,21грн. (56068,09 грн.-1733,88грн.= 54334,21грн.), а не 56068,09 грн., як зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,314,316 ЦПК України,судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «АІСЕ Україна» заборгованість за договором - Угодою №188129 від 15 березня 2008 року, укладеною між ЗАТ «АІСЕ Україна» та ОСОБА_1 у розмірі 54334 грн. 21 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий Судді