Справа № 570/4146/16-ц
Номер провадження 2/570/302/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

її представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників третіх осіб ОСОБА_4,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: відділ Державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції, відділ Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції про звільнення нерухомого майна з-під арешту,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що вона як власник квартири АДРЕСА_1 на підставі акту державного виконавця та постанови про передачу майна стягувачу не може володіти, користуватися і розпоряджатися нею на власний розсуд, оскільки квартира знаходиться під забороною відчуження, позивач у поданій до суду 25 серпня 2016 року заяві просить усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на вказану квартиру, звільнивши її з-під арешту та виключити запис про зазначене обтяження з державних реєстрів.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду не з"явилися. Зважаючи на те, що їх явку не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку учасників цивільного процесу, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних осіб.

У судовому засіданні позивач підтримав позов повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показала, що на її користь винесене рішення про стягнення з ОСОБА_6 боргу, при цьому дана квартира предметом спору не була. Боржником свої зобов"язання не виконані, по справі арешт з квартир не знімався.

Її представник адвокат ОСОБА_2, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що закінчення провадження у цивільній справі автоматично не скасовує заходи забезпечення позову, а позивач, яка не була стороною у справі, не може звернутися до суду з із заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідач ОСОБА_3 заперечує проти позову, оскільки вказана квартира може стати єдиним засобом відшкодування йому шкоди, заподіяної злочинними діями попереднього власника ОСОБА_6 У нього є сумніви, чи не діяли вказані особи зі злочинною метою вивести вказане майно з-під арешту.

Представник відділу ДВС Рівненського МУЮ ОСОБА_4 вважає, що дії державного виконавця при передачі майна позивачу та нотаріуса при реєстрації права власності не в повній мірі відповідають вимогам Закону, оскільки на вказане майно також накладено арешт в інтересах інших осіб.

Представник Рівненського ДВС Рівннського РУЮ ОСОБА_7 у поданій письмовій заяві не заперечує проти забезпечення позовних вимог.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Пози вач скористалася правовою допомогою.

Як встановлено судом, 09 червня 2015 року ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу в порядку забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно відповідача в межах суми стягнення 275 тис. грн. 00 коп.

22 жовтня 2015 року винесене заочне рішення про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 275 тис. грн.

18 лютого 2016 року по даній справі відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її заяви про зміну способу і порядку виконання вказаного рішення шляхом звернення стягнення на спірну квартиру.

14 січня 2016 року ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів в порядку забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно відповідача в межах суми стягнення 120 тис. грн. 00 коп.

29 лютого 2016 року рішенням Рівненського районного суду Рівненської області ОСОБА_3 відмовлено в позові.

29 жовтня 2015 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2.

22 грудня 2015 року винесене заочне рішення, яке вступило в законну силу, яким з боржника стягнуто на користь позивача позику та сплачений судовий збір.

Питання скасування забезпечення позову судами не вирішувалося.

21 липня 2016 року постановою державного виконавця Рівненського РУЮ відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 19 квітня 2016 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 боргу у розмірі 390 654 грн. 00 коп.і надано строк для добровільного виконання до 27 липня 2016 року.

28 липня 2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми боргу.

Разом з тим, 22 липня 2016 року згідно з актом Державного виконавця та Постановою про передачу майна стягувачу ВП № 49640546 позивачу як стягувачу до боржника ОСОБА_8 за виконавчим листом № 570/2275/15-ц від 22 жовтня 2015 року передане нереалізоване майно - квартира АДРЕСА_2.

30 січня 2017 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_9 видане свідоцтво, яким посвідчено належність позивачу вказаного майна на праві власності, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов"язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції.

Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи сторін, не порушуючи норми ст.ст.10, 11 ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ст.ст.3, 4 ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України, - і за її межами.

Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право кредитора одержати задоволення своїх вимог у зв`язку із невиконанням боржником зобов`язання за рахунок арештованого предмету.

Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. Ця стаття є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. У разі виникнення зазначеної спірної ситуації належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і зняття з нього арешту.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, що аналогічна п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Таким чином, вимоги позивача, що ґрунтуються на праві його власності на арештоване майно, повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Позивач набув право звернення до суду за захистом свого інтересу, повязаного з переходом права власності на спірне майно. Разом з тим наявний у нього процесуальний статус сторони у виконавчому провадженні надає йому право вирішити це питання в іншому процесуальному порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем обраний невірний спосіб їх захисту, який спір по суті не вирішує, а може призвести до порушення прав та законних інтересів інших осіб. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п.6 ст.3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Зобов"язання судовим рішенням виконувати інше судове рішення з аналогічним порядком його примусового виконання суперечить не лише нормам процесуального права, але і не відповідає нормам матеріального права. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення сторони відповідачів, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову. Таким чином, немає правових підстав для задоволення позову.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.10,11, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: відділ Державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції, відділ Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиціїпро звільнення нерухомого майна з-під арешту.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня отримання.

Суддя: Кушнір Н.В.