Справа № 447/2919/14 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/1419/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и л а:

25 вересня 2014 року року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, з урахуванням збільшених вимог, прийнятих судом, простягнення в її користь із відповідача аліментів на дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі по 1/6 частці від всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 1 липня 2014 року до часу закінчення навчання найстаршою дитиною В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 березня 2012 року ухвалено стягувати із ОСОБА_5 в її користь аліменти на трьох дітей в розмірі по 900 грн щомісячно на кожну дитину, але не менше 30 % прожиткового для дитини відповідного віку, починаючи з 19 березня 2012 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Діти перебувають на її утриманні, потребують матеріальної допомоги. Відповідач є підприємцем, має майно, кошти, але допомоги на утримання дітей не надає. Просить позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 14 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову, проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про стягнення щомісячно із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, кошти на її утримання, як повнолітньої дитини, що продовжує навчання, у розмірі 900 гривень, починаючи з 1 вересня 2014 року і до закінчення навчання; стягнення із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліментів по 1/6 частині всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно на кожну дитину, починаючи 1 липня 2014 року до часу закінчення навчання найстаршою дитиною. Судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просить таку задовольнити.

Представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 179 цього Кодексу визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У статті 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У ч. 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними відповідно до ст. 181 цього Кодексу. За спільною домовленістю батьків дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

При визначенні розміру аліментів відповідно до вимог ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу.

Така позиція викладена у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року.

Згідно зі ст. 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Частиною 1 ст. 199 цього Кодексу передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

У п. 20 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання) виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходів) платника аліментів, з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного і батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Встановлено, що свідоцтва про народження ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 сторонами не надані.

Із наданих на запит Апеляційного суду Львівської області 19 червня 2017 року Миколаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану копій актових записів про народження ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вбачається, що первинно їх батьками зазначені сторони. У кожному із вказаних актових записів міститься відмітка від 9 липня 2015 року про виключення відомостей щодо батька згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 3 жовтня 2013 року. Інших змін актові записи не містять (т.2 а.с.170-172).

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 березня 2012 року із ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_4 аліменти на дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі по 900 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 березня 2012 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Рішенням цього суду від 3 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, з участю третьої особи: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області, про виключення запису про батька з актових записів про народження; залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року, виключено запис про ОСОБА_5, як батька, з актових записів про народження ОСОБА_6, від 23 серпня 1996 року № 147; ОСОБА_7 від 11 травня 1999 року № 4, ОСОБА_8 від 21 грудня 2007 року № 195; яке було чинним на час ухвалення судом оскаржуваного рішення (т.1 а.с.35,97-101,151-156).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 3 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Справа перебуває в провадженні суду першої інстанції, рішення не ухвалено.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що повнолітня ОСОБА_6 навчається, перебуває на її (позивача) утриманні та потребує матеріальної допомоги, а також можливості надання їй допомоги матір'ю (позивачем).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області 1 від 3 жовтня 2013 року виключено запис про ОСОБА_5 як батька з актових записів про народження ОСОБА_6 від 23 серпня 1996 року № 147, ОСОБА_7 від 11 травня 1999 року № 4, ОСОБА_8 від 21 грудня 2007 року № 195, що виключає батьківство та будь-які батьківські права і обов'язки відповідача, у тому числі й обов'язок матеріального утримання цих дітей.

На час ухвалення оскаржуваного рішення у актових записах про народження ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідач не був зазначений їх батьком. Таким він не є і на даний час.

За таких обставин колегія суддів вважає, що на час ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції не допустив порушення або неправильного застосування матеріального або процесуального права, встановив дійсні обставини справи. Тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 309, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді