Справа № 591/1087/17
Провадження № 2/591/1246/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі - Гребенькової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до Сумського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 217.11.2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір про надання йому на пільгових умовах довготермінового кредиту на будівництво житла. Зарічним районним судом м. Суми відкрите провадження у цивільній справі за позовом Сумського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» до нього про стягнення коштів та з отриманих з суду матеріалів він дізнався, що відповідач окрім заборгованості з повернення тіла кредиту вимагає сплати пені в розмірі 20199,53 грн. Зазначив, що умовами укладеного договору було визначено його обовязок зі сплати пені лише при простроченні строків внесення чергових платежів у період до укладення договору іпотеки. Сплата пені у період після укладення договору іпотеки умовами договору не передбачена. Зазначив, що вказані дій відповідача порушують його права як споживача, а тому просить визнати неправомірними дії відповідача з приводу нарахування в односторонньому порядку пені за кредитним договором від 17.11.2008 року в розмірі 20199,53 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Представник відповідача позов заперечив та пояснив, що обовязок сплати позивачем пені визначені п. 4.3.2 договору та цивільним кодексом. Зазначив, що позивач допустив прострочення грошового зобовязання, а тому має сплатити пеню. (письмові заперечення).

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані суду докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №656 від 17.11.2008 року ОСОБА_1 отримав прямий адресний (цільовий) кредит у розмірі 285704 грн. на будівництво житла загальною площею 68,56 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на строк 120 кварталів з дня укладення кредитного договору.

18 січня 2017 року Сумське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», вважаючи що позичальник порушує умови укладеного кредитного договору, звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 25686,40 грн. Окрім того, Сумським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» заявлена вимога про стягнення з позичальника пені в розмірі 20199,53 грн.

Заочним судом рішення від 16.05.2017 року позов Сумського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість в загальному розмірі 45885,93 грн.

Наведені вище обставини підтверджуються копією кредитного договору, копією ухвали про відкриття провадження у цивільній справі та копіює заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 травня 2017 року.

З пояснень представника відповідача вбачається, що вказане заочне рішення суду не набрало законної сили станом на 03 липня 2017 року у звязку з подачею ОСОБА_1 заяви про його перегляд.

Суд вважає, що звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним дії Сумського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» з приводу нарахування пені позивач обрав неналежний спосіб захисту з огляду на характер правовідносин що виникли між сторонами.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що установлений договором або законом.

З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України).

Суд вважає, що питання обґрунтованості та законності вимоги Сумського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про сплату позичальником (ОСОБА_1Ю.) пені є предметом розгляду цивільної справи за позовом Сумського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Також слід зауважити, що питання про визнання недійсними кредитного договору чи його окремих положень позивачем не заявлялося.

Суд зазначає, що обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зважаючи на викладене суд вважає, що спосіб захисту свого права, яке позивач вважає порушеним, не відповідає вимогам Закону, оскільки зводиться фактично до обмеження Сумського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» у праві звернення до суду з позовом про захист свого права, яке відповідач вважає порушеним.

Враховуючи наведені вище обставини та норми закону, суд вважає що у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 15-1, 30, 62, 75, 76, 203 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя