Справа № 204/1849/17
Провадження № 2/204/949/17
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Онбиш А.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,
за участю представника позивача адвоката Трегуб Ю.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного військового комісаріату оперативного командування "Схід", ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги, просив:

- визнати такою, що не відповідає дійсності інформацію, яка висловлена ОСОБА_2 , а саме: « ОСОБА_1 на робочому місці знаходиться в стані алкогольного сп`яніння»;

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати висловлену ним недостовірну інформацію, а саме: « ОСОБА_1 на робочому місці знаходиться в стані алкогольного сп`яніння» протягом 5 календарних днів з моменту вступу рішення суду в законну силу шляхом оголошення резолютивної частини рішення суду наступним особам: військовому комісару ОСОБА_3 , старшому офіцеру відділу комплектації та призову ОСОБА_4 , начальнику відділу соціального забезпечення підполковнику Коваль Лілії Андріївні, виконуючій обов`язки секретаря військового комісара рядовій Гордієнко Олександрі Ігорівні, старшому офіцеру відділу обліково-мобілізаційної роботи ОСОБА_5 , керівнику відділення забезпечення Коваленко Сергію Миколайовичу, водію ОСОБА_6 , керівникам відділів військового комісаріату;

- стягнути з Дніпропетровського обласного військового комісаріату оперативного командування «Схід» та ОСОБА_2 солідарно на його користь моральну шкоду у розмірі 110000,00 грн.;

- стягнути з відповідачів судовий збір за подачу позовної заяви.

В обґрунтування позовної заяви, позивач вказав на те, що він проходив службу по частковій мобілізації з 18 березня 2015 року по 17 квітня 2016 року та військову службу за контрактом на 6 місяців з 18 квітня 2016 року по 19 жовтня 2016 року у Дніпропетровському обласному військовому комісаріаті оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Посилався на те, що 14 вересня 2016 року близько 14 год. 00 хв. до його кабінету увійшов ОСОБА_2 і звинуватив його в тому, що він на робочому місці знаходиться в стані алкогольного сп`яніння. Після заперечення позивачем даного факту, ОСОБА_2 вийшов із кабінету і частині особового складу Дніпропетровського обласного військового комісаріату оперативного командування «Схід», який перебував в той час на роботі, оголосив, що ОСОБА_1 на робочому місці знаходиться в стані алкогольного сп`яніння. 14 вересня 2016 року в приміщенні Дніпропетровського обласного наркологічного диспансеру було проведено медичний огляд на предмет виявлення у позивача ознак сп`яніння, результатом якого став висновок з акту медичного огляду № 2004 від 14 вересня 2016 року, в якому зазначено: «ознак сп`яніння не виявлено». Висловлювання про те, що позивач знаходиться на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, а також дії відповідача щодо супроводу позивача до спеціалізованого медичного закладу відбувалося у присутності певного кола осіб. Вважає, що неправомірними діями ОСОБА_2 йому заподіяно моральні страждання: йому ніяково перед дружиною та дітьми, він постійно переживає з приводу розповсюдженої інформації, відчуває пригніченість, депресію, погіршився стан його здоров`я. Зазначив, що вимушений був звертатися за допомогою до лікарів. Вказав, що його страждання тривають і досі, оскільки не може спростувати інформацію, висловлену ОСОБА_2 , а останній також її не спростовує. Моральну шкоду позивач оцінює в 110000,00 грн., у зв`язку з зазначеним, вимушений звернутися до суду із даним позовом.

У судовому засіданні позивач, його представник, кожний окремо, уточнену позовну заяву підтримали, просили її задовольнити, посилаючись на підстави, які в ній зазначені.

Представник відповідача Дніпропетровського обласного військового комісаріату оперативного командування "Схід" у судове засідання 16 червня 2017 року не з`явився, надіславши на електронну адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що не може бути присутнім в судовому засіданні у зв`язку з перебуванням в черговій відпустці, крім того, повідомив, що відповідач ОСОБА_2 з 14 по 17 червня 2017 року перебуває у відрядженні в м.Київ, а тому, просив слухання справи відкласти. Проте, в подальшому, була подана заява про розгляд справи за їх відсутності. У судовому засіданні 16 травня 2017 року, ОСОБА_7 зазначав, що військовий комісаріат заперечує проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що думки позивача є оціночними судженнями та останній не навів доказів, які б об`єктивно, а не надумано, підтверджували доведеність заявлених ним вимог. Зазначив, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, у зв`язку з чим, просив суд відмовити у позові у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 16 червня 2017 року не з`явився, у зв`язку з тим, що з 14 по 17 червня 2017 року перебуває у відрядженні в м.Київ, а тому, просив слухання справи відкласти. Проте, в подальшому, була подана заява про розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні відповідач пояснював суду, що 14 вересня 2016 року о 14 год. 00 хв. у приміщенні Дніпропетровського обласного військового комісаріату оперативного командування "Схід", зайшовши до кабінету позивача, та з`ясувати питання про надання відповідей по службовим характеристикам, відчув від позивача запах алкоголю. Вказав, що обідня перерва у них на роботі триває з 12 год. 00 хв. по 13 год. 00 хв. та позивач зазначив йому, що під час перерви вжив пиво. Після цього, він пішов до начальника та повідомив комісару, що ОСОБА_1 вжив стакан пива, з чим останній погодився та підтвердив, що вжив пиво в парку «Глоби», внаслідок чого, позивачу було видано направлення на проходження медичного огляду на стан сп`яніння. Зазначив, що разом з ОСОБА_4 супроводжував ОСОБА_1 для проходження огляду, проте, трубкою було визначено відсутність парів алкоголю, а інші аналізи - потребували часу. Зауважив, що зазначену інформацію повідомив виключно начальнику, крім того, позивач в бесіді з останнім сам тому повідомив, що дійсно вжив пиво, у зв`язку з чим, просив суд відмовити у позові у повному обсязі.

Вислухавши позивача та його представника, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , згідно наказу №69 від 18.04.2016 року, є майором, заступником начальника відділу соціального забезпечення Дніпропетровського обласного військового комісаріату (а.с.14) , з яким, був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, строком на шість місяців (а.с.10-13). Тому, у останнього, є підстави вважати, що він є публічною особою.
Згідно зі ст.10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
З обмеженнями, зазначеними у ч.2 ст.10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свобода гарантується не лише для позитивно сприйнятих і необразливих висловлювань, але й для таких, що ображають, обурюють, викликають неспокій, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення, цього потребують плюралізм, толерантність і відкритість демократичного суспільства.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Крім того, у ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 р. на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися „виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв`язку із цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Згідно з ч.2 ст.30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Пленум Верховного Суду України у п.19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Статтею 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
У пунктах 18 та 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до ч.2 статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Встановлено, що відповідачем було сказано: « ОСОБА_1 на робочому місці знаходиться в стані алкогольного сп`яніння». Дане твердження не містить фактичних даних, як щодо самих об`єктів, так і щодо їх поділу, а отже не є фактичним твердженням, а є оціночним судженням.
Згідно з п.21 постанови, визначено наступне: при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Судом встановлено, що інформація щодо ОСОБА_1 , була повідомлена відповідачем ОСОБА_2 в кабінеті начальника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , та є оціночним судженням, що містить особисту думку відповідача, його переконання та критичну оцінку певних фактів, та до того ж є не конкретною.
Крім того, слід зазначити, що вимога позивача про зобов`язання ОСОБА_2 спростувати висловлену ним недостовірну інформацію, а саме: « ОСОБА_1 на робочому місці знаходиться в стані алкогольного сп`яніння» протягом 5 календарних днів з моменту вступу рішення суду в законну силу шляхом оголошення резолютивної частини рішення суду наступним особам: військовому комісару ОСОБА_3 , старшому офіцеру відділу комплектації та призову ОСОБА_4 , начальнику відділу соціального забезпечення підполковнику Коваль Лілії Андріївні, виконуючій обов`язки секретаря військового комісара рядовій Гордієнко Олександрі Ігорівні, старшому офіцеру відділу обліково-мобілізаційної роботи ОСОБА_5 , керівнику відділення забезпечення Коваленко Сергію Миколайовичу, водію ОСОБА_6 , керівникам відділів військового комісаріату, а отже, щодо публічного вибачення за поширення недостовірної інформації, не ґрунтується на вимогах закону.
Так, відповідно до роз`яснень, викладених в п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.
Відповідно до вимог ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, однак позивачем не надано будь-яких доказів, у розумінні ст.ст.59, 60 ЦПК України, на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідачів та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди.

Отже, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 23, 280, 1167, 1168 ЦК України, суд, -
ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного військового комісаріату оперативного командування "Схід", ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В.Токар