Номер провадження: 22-ц/785/984/17
Головуючий у першій інстанції Шликов С. П.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав,

встановила:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба по справам дітей Одеської міської ради про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги наступним.

З відповідачем у справі позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на теперішній час проживає разом з позивачем.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2011 року по цивільній справі за ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини, однак, як зазначає позивач, з жовтня 2012 року відповідач не сплачує аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4, 2008 року народження, будь - якої матеріальної допомоги у добровільному порядку також не надає. Станом на 01.05.2015 року заборгованість по аліментам у відповідача складає 13491,00 грн.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач також не цікавиться долею дитиною, будь - якими питаннями, пов'язаними з вихованням та розвитком дитини позивач вирішує самостійно, відповідач ніякої участі не приймає, не спілкується з сином протягом декількох років, що негативно впливає на дитину, а також порушує її інтереси.

Також, позивач вказує на те, що їх спільна дитина страждає на захворювання «аутизм», з метою розвитку та підтримання дитини, останній відвідує музикальні школи, танцювальні групи, тренується у спортивній залі, позивач прикладає усілякі зусилля з метою духовного та фізичного розвитку дитини.

Просила суд позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_4, 2008 року народження та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі не менш, ніж 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

До судового засідання позивач не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, надала до суду письмову заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала.

Справа розглянута у відсутності сторін.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Позбавлено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьківських прав у відношенні сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.04.2015 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Ухвалою суду від 19.10.2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що позовні вимоги законні та обґрунтовані.

При цьому суд першої інстанції послався на наступні обставини.

Позивач ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 01.06.2005 року, про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 466.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується наданою суду копією свідоцтва про народження (а.с. 11).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.02.2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано та після розірвання шлюбу за позивачем залишено прізвище «ОСОБА_3», дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати разом з матір'ю. Рішення суду набрало законної сили 20.02.2012 року (а.с. 12)

Згідно з наданою суду копією акту КП «ЖКС «Портофранківський», дільниця № 8 від 16.04.2015 року, ОСОБА_3 разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сином ОСОБА_8, 2001 року народження та донькою ОСОБА_9, 1992 року народження зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 19)

З наданої суду копії медичного висновку № 5 про дитину-інваліда віком до 16 років Управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання батьків від 20.01.2015 року, неповнолітній ОСОБА_4, 2008 року народження, страждає на захворювання: наслідки органічного ураження ЦНС з аутистичними рисами явною емоційною нестійкістю з негативізмом та гіперкінетичним розладом поведінки. (а.с. 7)

Як вбачається з наданої суду копії довідки ЗОШ № 39 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради, ОСОБА_4, 2008 року народження, навчається у 1-А класі, характеризується позитивно, за час навчання проявив себе учнем, який має хороші здібності до навчання, завжди готовий до уроків, має охайний вигляд, до громадських доручень ставиться відповідально. Мати дитини приділяє достатньо уваги вихованню та навчанню хлопчика, має постійний зв'язок з вчителем, за період навчання дитини у школі, батько жодного разу не з'являвся. (а.с. 13, 20)

Крім того, у відповідності до наданої суду інформаційної довідки адміністрації «Центру реабілітації осіб з вадами психофізичного розвитку», дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідував амбулаторне відділення ранньої реабілітації Центру з 22.08.2011 року по 16.02.2012 року та групу денного перебування вищевказаної установи з 06.11.2013 року по 26.06.2014 року в супроводі матері. (а.с. 21)

У відповідності до довідки Дитячої міської поліклініки №3 від 09.04.2015 року №244 неповнолітній ОСОБА_4, 2008 року народження, після досягнення річного віку перестав говорити внаслідок стресу та в подальшому стали нарощуватися порушення поведінки.

18.01.2011 року оформлено допомогу з інвалідності з діагнозом: наслідки раннього органічного ураження ЦНС з вираженими гіперкінетичними та аутистичними розладами поведінки строком на 2 року, 20.01.2015 року вказана допомога переоформлена строком до січня 2017 року.

При відвідуванні дитини у домашніх умовах та на амбулаторному прийомі у поліклініці, дитина оглядалася у присутності матері. (а.с. 23)

Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 52-53)

За таких обставин суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов'язків, пов'язаних з вихованням дитини, з сином не зустрічається, не проявляє батьківської турботи та уваги, тобто ухиляється від виконання батьківських обов'язків, пов'язаних з вихованням дитини, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не приймає участь у підготовці сина до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти.

Сукупністю досліджених судом доказів встановлено, що в діях відповідача безумовно мається винна поведінка, яка виразилася в тривалому ухиленні від виконання обов'язків батька по вихованню дитини, він не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не займається її утриманням та вихованням, підготовкою до самостійного життя.

Вирішуючи питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд врахував, що така міра сімейно-правової відповідальності має на меті, насамперед, захист інтересів малолітньої дитини, а також той факт, що відповідач не тільки не виконує своїх обов'язків щодо виховання дитини, а й негативно впливає на її виховання шляхом вчинення дій, які негативно впливають на психічний стан малолітньої.

Таким чином, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини ухиляється, про фізичний і духовний розвиток дитини не піклується, необхідним харчуванням, медичним оглядом, лікуванням не забезпечує, у зв'язку з чим має бути позбавлений батьківських прав у відношенні сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стосовно позовних вимог позивача ОСОБА_3 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд дійшов до висновку про наступне.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Приморського районного суду .м Одеси від 18.01.2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти у розмірі 267,90 грн., починаючи з 24.10.2011 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення суду набрало законної сили 30.01.2012 року (а.с. 10)

У відповідності до наданої суду копії розрахунку заборгованості по аліментам вбачається, що відповідач ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, 2008 року народження, за період з 24.10.2011 року по 01.04.2015 року у розмірі 13491,00 грн. (а.с. 15)

На теперішній час позивач просить суд стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини, не визначаючи при цьому частку від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але визначивши, що розмір аліментів, які позивач просить стягнути не повинен бути менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України).

Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

З огляду на обставини справи, а також враховуючи той факт, що на теперішній час відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, що було встановлено у судовому засіданні, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4, 2008 року народження є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, з урахуванням того, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_4, 2008 року народження, позивач фактично просить змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, суд дійшов до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів з визначенням розміру аліментів, який підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 17.04.2015 року до досягнення дитиною повноліття щомісячно на користь ОСОБА_3

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався

Зазначеним нормам процесуального закону оскаржене рішення не відповідає, так як суд фактично, в обґрунтування своїх висновків, послався на позицію та доводи позивача, не навівши при цьому жодного належного та допустимого доказу, якими б були підтверджені вказані доводи позивача.

Колегія суддів розглянувши справу приходить до висновку про скасування оскарженого рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов'язковою.

Відповідно до положень ст. 19 СК орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції не приділив належну увагу вирішенню питання про повний та повноважний склад осіб, які братимуть участь у справі, не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.06.2015 року.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В пункті 16 цієї ж Постанови зазначається, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Абзац 3 пункту 17 вказаної Постанови передбачає, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції усупереч наведеним нормам закону не навів обставин, які б свідчили про наявність в діях відповідача винної поведінки або свідомого нехтування своїми обов'язками.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, пов'язаних з вихованням дитини, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не приймає участь у підготовці сина до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, негативно впливає на її виховання шляхом вчинення дій, які негативно впливають на психічний стан малолітньої, не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Навпаки, судова колегія бере до уваги пояснення відповідача, в яких останній посилається на те, що від виконання своїх батьківських обов'язків не ухилявся, неодноразово звертався до позивача з приводу спілкування з сином, однак, між ними виникли неприязнені відносини, вона дитину йому не надає, і щоб в подальшому не травмувати психічно дитину сварками з позивачем, він не з'являється до позивача додому з ціллю спілкування з сином, хоча бажає такого спілкування. Він також дбає про утримання дитини, так як виплатив позивачу аліменти в повному обсязі аж до 23 річного віку дитини в сумі 200 000 грн про що свідчать її розписка від 13.06.2012 року (а.с. 84) та постанова про закінчення виконавчого провадження про стягнення аліментів від 23.12.2015 року у зв'язку із сплатою аліментів у повному обсязі до 23 років включно (а.с. 88, 152).

Усі зазначені дії відповідача, а також те, що він постійно бере участь в судових засіданнях апеляційного суду у даній справі свідчать, про небайдужість апелянта до долі свого сина та бажання спілкуватись з ним.

При ухваленні рішення про позбавлення батьківських прав суд першої інстанції взяв за основувисновок органу опіки та піклування, однак колегія суддів вважає цей висновок недостатньо обґрунтованим, таким що суперечить інтересам дитини, так як він не містить даних про свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов'язками, з нього не вбачається на підставі яких доказів цей орган дійшов до висновку саме про позбавлення відповідача батьківських прав.

Даний висновок у відповідності до ч.2 ст.212 ЦПК України не має для суду наперед встановленого значення та підлягає оцінці.

Оцінюючи зазначений висновок Приморської районної адміністрації, судова колегія приходить до висновку про те, що він складений однобічно, без врахування позиції відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні не знайшли своє підтвердження факти винного ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки його дії свідчать про те, що він бере участь в утриманні дитини, хоче з ним бачитись та спілкуватись, цікавиться його подальшою долею.

При вирішенні спору судова колегія дійшла до висновку про те, що між колишнім подружжям у теперішній час склались неприязні стосунки, однак, дитина у жодному разі не може бути заручником цих стосунків, а позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні малолітнього сина є недоцільним та буде суперечити інтересам дитини.

Надані до матеріалів справи документи свідчать про те, що відповідач працював та працює, знімає житло та проживає в м. Києві.

На всі ці вищевказані обставини суд першої інстанції не звернув своєї уваги, належної оцінки їм не надав.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача визнав той факт, що дійсно аліменти по цій справі були стягнуті неправомірно, в цій частині погодився з апеляційною скаргою.

При розгляді справи апеляційним судом, апелянт фактично підтримав лише свої вимоги щодо скасування рішення суду першої інстанції та винесення нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України суд першої інстанції ухвалив рішення про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів без повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, належним чином не перевірив доводи та заперечення відповідача у заяві про перегляд заочного рішення, не встановив усі фактичні обставини для правильного вирішення справи.

При таких обставинах, винесене рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, без підтвердження їх належними та допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1-4; ст. 313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав відмовити в повному обсязі.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко