г Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3593/15-ц
Номер провадження 2/213/41/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Мазуренко В.В., при секретарі Гусарової О.С., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю з виплатою вартості ? частини автомобіля, стягнення моральної шкоди, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок, припинення права власності з виплатою компенсації, стягнення витрат на утримання майна,

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, від частини вимог відмовився, просив визнати автомобіль Ford 2008 року випуску спільним сумісним майном сторін по справі, та стягнути з ОСОБА_3 варість ? частини цього автомобіля, а саме 107799,04грн. Просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000 грн., та судові витрати, судовий збір, витрати на правову допомогу та вартість проведених експертиз.

Відповідач за первісним позовом надала заперечення на позов, вказала, що автомобіль купувався нею за особисті кошти, тому не є спільною власністю, вказала, що фактично шлюбні відносини припинили влітку 2012 року, а з початку 2013року припинили проживати разом (а.с.227 т1).

Відповідач за первісним позовом надала зустрічний позов, відповідно до якого просила визнати за нею право власності на будинок по АДРЕСА_1, припинивши право власності ОСОБА_1 на ? частину виплативши йому компенсацію в сумі 91238,50грн. Просила стягнути з ОСОБА_1 ? частину витрат на утримання спільного майна в сумі 8883,96грн.

Ухвалою суду від 04.10.2017р. прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від позовних вимог щодо поділу домоволодіння та встановлення земельного сервітуту, оскільки ОСОБА_1 визнає позовні вимоги за зустрічним позовом про припинення частки власності та виплату ОСОБА_1 компенсації за цю частку, яку внесено на депозитний рахунок суду.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 первісний позов підтримали, просили задовольнити, пояснили, що автомобіль придбано у шлюбі, тому він є спільною власністю подружжя, але оскільки він був перереєстрований на іншу особу то просили стягнути половину його вартості з відповідача. Зазначили, що моральні страждання позивача полягали в тому, що позивач був ошуканий відповідачем коли було придбано будинок, оскільки не знав, що на землю було оформлено договір дарування. Просили стягнути витрати по справі понесені позивачем з відповідача. Визнали вимогу за зустрічним позовом про припинення права власності ОСОБА_1 на ? частину спірного домоволодіння, з виплатою компенсації. Поклались на розсуд суду щодо визнання права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_3, та просили відмовити у вимозі, щодо стягнення витрат по утриманню спільного майна.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) ОСОБА_3 пояснила, що автомобіль придбано за її особисті кошти та в період, коли вони з ОСОБА_1 вже не проживали однією сім,єю, тому заперечувала проти первісного позову в цій частині. Щодо моральної шкоди заперечувала, оскільки не доведено моральні страждання, позивач знав та був присутній при оформленні договору дарування, крім того вказала, що їй також нанесено позивачем моральні страждання. Щодо стягнення судових витрат заперечувала. Свої позовні вимоги підтримала, просила визнати за нею право власності на будинок по АДРЕСА_1, виплативши ОСОБА_1 компенсацію і припинивши його право власності. Зазначила, що за час спільного володіння майном - будинком, вона самостійно несла витрати по сплаті комунальних платежів, ОСОБА_1 не платив свою частку, тому просила стягнути половину понесених витрат на утримання спільного майна.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 пояснили, що є родичами сторін по справі, зазначили, що останні роки між сторонами конфлікти, не проживають разом, не можуть уживатися разом та проживати на одній території. Свідки попереджені про кримінальну відповідальність, приведені до присяги, підстав критично відноситись до їх свідчень через родинні стосунки із обома сторонами відсутні, крім того покази свідків узгоджуються з письмовими доказами, відповідно до яких між сторонами існують конфлікти через які вони звертались до правоохоронних органів..

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд дійшов наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з 12.03.1977 року перебувають у шлюбі, що визнали та не заперечували сторони у справі (а.с.6 на оберті).

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу від 22.12.2003р. (а.с.48,51-52,84-92,231,232 т1).

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі Державного Акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 виданого на підставі Договору Дарування від 22.12.2003р. (а.с.140,233 т1).

По справі була проведена експертиза, та було визначено варіанти поділу спірного житлового будинку в натурі (а.с.189-219т1), була проведена земельно-технічна експертиза, та встановлено можливість визначення земельного сервітуту (а.с.55-69 т2).

Відповідно до ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, суд вважає встановленим, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю подружжя, та частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 складають по ? частині.

Відповідно до Висновку про вартість майна від 16.03.2016р. ринкова вартість Житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 182477,00 грн (а.с.118-137 т1).

За змістом ч. 1 ст. 356 ЦК України право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Стаття 365 ЦК України передбачає випадки можливого припинення права особи на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників за рішенням суду, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Позивач за зустрічним позовом зверталась до Інгулецького ВП з приводу конфліктів з ОСОБА_1 (а.с.161 т1, а.с.20,21,22,23,24,25,26 т2). ОСОБА_1 звертався до Інгулецького ВП з приводу конфлікту з ОСОБА_5 та ОСОБА_7, провадження закрито за п.2 ч.1 ст 284 КПК України (а.с.96,103,104 т2). Суд вважає встановленим, що через наявні у сторін по справі постійні конфлікти, через які вони звертаються до правоохоронних органів, їх спільне володіння і користування майном є неможливим.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Позивач за зустрічним позовом сплатила на депозитний рахунок суду половину вартості спірного будинку (а.с. 114 т2). Відповідач за зустрічним позовом погодився на припинення права власності на його частку спірного домоволодіння та виплату йому компенсації.

Таким чином, суд вважає можливим задовольнити позовну вимогу, щодо припинення права власності на ? частину спірного будинку ОСОБА_1, з виплатою йому грошової компенсації, та визнання за ОСОБА_3 права власності на весь будинок по АДРЕСА_1.

Автомобіль Ford Fusion 2008 р.в. НОМЕР_2, 15.03.2013р. був зареєстрований за ОСОБА_3, а 22.08.2015р. перереєстрований на іншу особу (а.с.57,102 т1).

Відповідно до Висновку експерта 26/16 від 19.02.2016р. середня ринкова вартість автомобіля Ford Fusion 2008 р.в. станом на 19.02.2016р. складає 215598,80грн (а.с.97-100 т1).

ОСОБА_3 працювала у ПАТ Арселор Міттал Кривий Ріг, та 28.02.2013р. була звільнена (а.с.234-235 т1), та їй було виплачено компенсацію при добровільному звільненні в сумі 50000 грн, та інші виплати на загальну суму 77496,63 грн (а.с.236 т1).

Згідно пояснень відповідача за первісним позовом, згідно письмових заперечень на позов, спірний автомобіль було придбано ОСОБА_3 за 65000грн (а.с.229 т1). Позивач за первісним позовом не пояснив за яку суму було придбано спірний автомобіль.

Суд зазначає, що в позовній заяві від 29.04.2015р. (а.с.3-5 т1) позивач ОСОБА_1 вказував, що з початку 2012 року стосунки з відповідачем ОСОБА_3 погіршились, а з початку 2013 року вони перестали жити разом, що узгоджується з поясненнями відповідача ОСОБА_3, що автомобіль нею придбано за особисті кошти, коли вони з ОСОБА_1 не проживали разом, не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету.

Позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні було надано календар (а.с.107 т2), який з його слів подарували їм з відповідачем родичі, календар на 2012 рік, на ньому вказано 35 років разом, та дата 12 березня, із фотографією сторін по справі разом. Відповідач ОСОБА_3 зазначила, що фото на календарі зроблене не в 2012 році а раніше, зазначила, що в 2012 році вони припинили шлюбні відносини, не мали вже спільного бюджету, не вели спільне господарство, а з початку 2013 року ОСОБА_1 вже окремо мешкав. Суд зазначає, що вказаним календарем не підтверджується спільне проживання та ведення господарства у період придбання автомобіля, неможливо визначити ким він виготовлений та коли. Також суд зазначає, що 35 років весілля сторін було у 2012 році, а спірний автомобіль придбано у 2013 році.

З урахуванням того, що позивач за первісним позовом сам в позові вказав дату з якої не проживав з відповідачем ОСОБА_3, враховуючи, що ОСОБА_3 також підтвердила, що вони в 2012 році припинили шлюбні відносини, а з початку 2013 року не проживали разом, тобто і в момент придбання спірного автомобіля в 2013 році, - суд вважає доведеним, що в період придбання спірного автомобіля сторони проживали окремо, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, та відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 отримала вказані вище грошові кошти при звільненні, та таким чином за особисті кошти придбала спірний автомобіль, тобто не доведено, що автомобіль є спільним сумісним майном.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Таким чином суд вважає, що вказаний автомобіль є особистою приватною власністю ОСОБА_3 і позовна вимога про визнання автомобіля Ford Fusion 2008 р.в. спільним сумісним майном подружжя, та виплату компенсації вартості його половини - не підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то згідно ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно ч. 4 вказаної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Щодо заявленої моральної шкоди завданої позивачу відповідачем ОСОБА_3, у зв,язку з тим, що він не знав, що земельна ділянка під будинком була подарована, а не оформлена договором купівлі-продажу, суд зазначає, що Договір дарування спірної земельної ділянки не визнавався недійсним, позивачем не доведено, що відповідач вчинила будь-які незаконні дії приймаючи за договором дарування спірну земельну ділянку, тому не доведено завдання діями відповідача позивачу моральної шкоди, тому дана вимога не підлягає задоволенню.

Згідно статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 544 ЦК України визначає, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Вказані норми встановлюють правові наслідки виконання солідарного обов'язку одним із боржників. Такий боржник набуває права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці (інше може бути встановлено договором або законом) за вирахуванням частки, яка припадає на нього. При реалізації боржником, який виконав солідарний обов'язок, права на зворотну вимогу відбувається трансформація (перетворення) зобов'язання, а саме основне солідарне зобов'язання перетворюється на регресне часткове, а боржник, який виконав солідарний обов'язок за основним зобов'язанням, набуває статусу кредитора по відношенню до інших боржників за регресним зобов'язанням.

Так, позивачем в підтвердження зазначених вимог надано копії квитанцій про оплату комунальних послуг за обслуговування будинку АДРЕСА_1, за період з 20.01.2015р. по 21.11.2016р., відповідно до яких ОСОБА_3 було сплачено 17767,83 грн (а.с.27-32 т2), також надані копії квитанцій за грудень 2016 - лютий 2017р (а.с.51-52 т2). Враховуючи, що судом встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння по ? частині у кожного, та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не заперечував, що у вказаний період не сплачував ці платежі, суд вважає, що позовна вимога підлягає задоволенню, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню половина понесених витрат зі сплати коштів на утримання спільного майна, в сумі 8883,96грн.

ОСОБА_1. надано оригінали квитанцій відповідно до яких при розгляді даної справи він поніс витрати на правову допомогу 7000грн., та за проведення експертиз: 3500 грн. (експерт Бихно 06.09.2016р.), 850грн (авто товарознавча екпертиза), 500 грн (ТОВ Пріма-КР 06.09.2016р.), 2500грн (експерт Бихно 16.05.2017р.), 500 грн (ТОВ Пріма-КР 22.08.2016р.) (а.с.105,106 т2).

Щодо вимог про стягнення витрат на експертизи з іншої сторони, щодо експертиз по розподілу в натурі будинку та земельного сервітуту, - вартість експертиз склала 6000 грн., також надано квитанції про сплату кадастрової геодезичної зйомки на суму 1000 грн, позивач ОСОБА_1 відмовився від вимоги поділу будинку в натурі та виділу земельного сервітуту, для яких призначались ці експертизи, таким чином, враховуючи відмову від цих позовних вимог та прийняття такої відмови судом, - не підлягають стягненню витрати зі сплати цих експертиз, оскільки ці позовні вимоги не задовольнялись. Щодо витрат за проведену автотоварознавчу експертизу, то вона призначалась для визначення вартості спірного автомобіля, по вимозі визнання його спільним сумісним майном та стягнення половини його вартості, - оскільки в цій позовній вимозі відмовлено, вартість сплаченої експертизи також не підлягає стягненню з іншої сторони. Щодо сплаченого позивачем ОСОБА_1 судового збору та правових витрат - вони також не підлягають стягненню з іншої сторони, оскільки в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено. Щодо витрат на проведену експертизу від 16.03.2016р. то суду не надано відомостей про її вартість та квитанцію про оплату, тому розмір даної витрати невідомий та не розподіляється.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 57,60,61,62 СК України, ст.ст. 325,355,380 ЦК України, ст.ст. 10, 88, 130, 213,215, 224-226 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю, стягнення компенсації та припинення права власності на автомобіль, стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок, припинення права власності та виплати компенсації, стягнення витрат на утримання майна - задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно подружжя, припинивши право власності ОСОБА_1 на ? частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, з виплатою ОСОБА_1 компенсації у розмірі 91238 (дев'яносто одна тисяча двісті тридцять вісім) грн. 50 коп., внесених на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області 09.08.2017р. ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на утримання спільного майна в сумі 8883,96 грн., та понесені судові витрати в сумі 2464,78грн.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу протягом десяти днів з моменту проголошення рішення.

Суддя: В.В. Мазуренко