Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа з самостійними вимогами - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним кредитного договору та факту нікчемності договору іпотеки, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Гриня Костянтина Андрійовича на рішення апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 21 березня 2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №K3V3GR15005554, за умовами якого ОСОБА_4 було надано кредит в розмірі 74 980 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредиту в розмірі 10,8 % на рік на суму залишку заборгованості та з кінцевим терміном повернення до 21 березня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

21 березня 2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 13 жовтня 2014 року становила

87 675, 63 дол. США, що еквівалентно 1 135 399 грн 35 коп., в рахунок погашення якої ПАТ «КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «КБ «Приватбанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Крім того, ПАТ «КБ «ПриватБанк» просило виселити з вказаної квартири відповідача та членів його сім"ї: дружину

ОСОБА_5 та двох малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада

2015 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2007 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3V3GR15005554 від

21 березня 2007 року в сумі 87 675,63 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ- 1 135 399 грн 35 коп., визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки .

Виселено з квартири АДРЕСА_1 в

м. Києві ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Позов третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ПАТ «КБ «ПриватБанк», третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в

м. Києві державної адміністрації, про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним кредитного договору та факту нікчемності договору іпотеки залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 рокув частині задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк», ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від

18 листопада 2015 рокув частині відмови в задоволенні позовних вимог

ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання нікчемним договору іпотеки, ухвалено в цій частині нове рішення про визнання за ОСОБА_5 та за ОСОБА_4 права спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 у

м. Києві.

Визнано нікчемним, недійсність якого встановлена законом, договір іпотеки, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» щодо квартири АДРЕСА_1, на забезпечення зобов'язань за кредитним договором від 21 березня 2007 року №К3V31505554, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 від 21 березня 2007 року за реєстровим № 345.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору від 21 березня 2007 року №К3V3GK15005554 та додаткового договору №1 від 04 листопада 2013 року до основного кредитного договору від 21 березня 2007 року №К3V3GK15005554, укладених між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» на суму 74 980 дол. США.

Скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення зі

ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» судового збору у сумі

487 грн 20 коп., ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ «КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А., посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року, залишити в силі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від

18 листопада 2015 року.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, ознайомившись із поданими запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, а тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної заборгованості за договором.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір не є договором про розпорядження майном подружжя, а тому її згода на його укладення не вимагалась, при цьому зазначав, що ОСОБА_5 не надала належних доказів невідповідності оспорюваного кредитного договору вимогам чинного законодавства. Крім того зазначав, що не підлягають задоволенню і вимоги про визнання нікчемним договору іпотеки, як похідного від кредитного договору. Вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя не підлягають задоволенню з огляду на те, що їх задоволення призведе до зменшення обсягу забезпечення зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, а також в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання нікчемним іпотечного договору, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира була придбана у період шлюбу та за кошти, які взяті ОСОБА_4 у кредит в інтересах сім'ї, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку із чим при укладенні договору іпотеки необхідна було отримати згоду ОСОБА_5, так як зазначений договір обмежує її право на розпорядження власністю.

Даний висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана у період шлюбу та за кошти, отримані ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується також із висновком апеляційного суду про необхідність отримання згоди ОСОБА_5 при укладенні договору іпотеки щодо спірної квартири, враховуючи положення ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку». При цьому суд апеляційної інстанції законно та обґрунтовано вважав фіктивним зазначений договір іпотеки, враховуючи, що згоди ОСОБА_5 на укладення оспорюваного договору вона не надавала, при цьому ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» повинні були знати про права ОСОБА_5 на спірну квартиру, враховуючи відомості про перебування позичальника у шлюбі.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно застосував норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання нікчемним іпотечного договору, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, з урахуванням встановленої нікчемності договору іпотеки.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

При цьому доводи касаційної скарги щодо неможливості визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя з огляду на зменшення обсягу забезпечення зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором є безпідставними, оскільки вказана квартира є об'єктом права спільної сумісною власності подружжя з моменту її придбання та повинна була бути передана в іпотеку банку лише за згодою усіх співвласників.

Доводи скарги щодо неможливості визнання нікчемним договору на підставі обставин, які зумовлюють його недійсність, є необґрунтованими, суперечать положенням ч. 2 ст. 215 ЦК України та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо укладення оспорюваного договору з порушенням норм закону, зокрема відсутності згоди усіх співвласників іпотечного майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - ГриняКостянтина Андрійовича відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О.Писана