Справа №483/2085/16-ц 26.06.2017 26.06.2017 26.06.2017
Справа №483/2085/16-ц Головуючий першої інстанції Куцаров В.І.
Провадження №22-ц/784/1024/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

26 червня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 19 квітня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 березня 2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 придбали в різних долях риболовне судно ЯМК 0008 у ОСОБА_7

Оскільки зазначене судно потребувало ремонту, позивач позичив відповідачу 20 000 грн. та ще на 10 000 грн. придбав різноманітні матеріали, необхідні для ремонту судна, здійснював сплату за стоянку судна, та поніс інші витрати.

06 червня 2014 року між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого обумовлене риболовне судно ЯМК 0008 перейшло у власність останнього.

Цього ж дня ОСОБА_4, визнаючи грошові витрати ОСОБА_2 на ремонт судна, видав останньому розписку, якою зобовязався повернути йому 30 000 грн. до 31 грудня 2014 року.

Посилаючись на те, що в строки, які передбачені в розписці, ОСОБА_4 борг не повернув, від свого обовязку повернути кошти останній ухиляється, позивач просив позов задовольнити, стягнути на його користь з відповідача суму боргу у розмірі 30 000 грн. за судовим рішенням, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат шляхом стягнення на його користь з відповідача суму сплаченого судового збору.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 19 квітня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 30 000 грн. та сплачений судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права, просила вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення позову міськрайонний суд виходив з того, що з урахуванням тієї обставини, що відповідачем не були виконані зобовязання по поверненню коштів, то позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується із таким висновком районного суду.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення ухвалено у повній відповідності з вищевказаними вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобовязань, повязаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до положень ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У той же час відповідно до ч.ч.2,3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З матеріалів справи вбачається, що з 06 червня 2014 року у ОСОБА_4 виникло позикове зобовязання, яке підтверджується письмовою розпискою від 06 червня 2014 року, за якою відповідач зобовязався в строк до 13 грудня 2014 року сплатити ОСОБА_2 кошти в розмірі 30 000 грн.

Із пояснень представника позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що за домовленості позивача з відповідачем, останній склав вищевказану розписку на суму, що була витрачена позивачем на ремонт судна, яке знаходилось у їх спільному користуванні, а також на суму, що необхідна була відповідачу для подальшої експлуатації риболовного судна, та останній зобовязався повернути ОСОБА_2 грошові кошти, проте борг так і не провернув.

Заперечуючи проти позову, в судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 посилався на те, що вказаний документ не є борговою розпискою в розумінні приписів ст.1046 ЦК України, та будь-яких грошових коштів від позивача за цією розпискою він не отримував, а сума боргу, що зазначена в розписці, є сумою, яка була витрачена на ремонт і утримання риболовного судна, та яку він повернув позивачу.

Отже, як встановлено із пояснень сторін та не оспорюється останніми, написання відповідачем боргової розписки було пов'язано з відсутністю, при укладені договору купівлі-продажу риболовного судна, у нього грошових коштів для розрахунку з ОСОБА_2 за витрати, що повязані з утриманням та ремонтом судна. При цьому, спірна розписка була складена за домовленістю сторін на забезпечення зобовязання по оплаті ремонту та утримання риболовного судна, які здійснив позивач.

З системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобовязанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися положеннями ст.1053 ЦК України та відповідач зобовязаний повернути позивачу грошові кошти за спірною розпискою.

Відповідно до ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст.1047 цього Кодексу).

За своїм змістом новація - це угода про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав вважати заміну боргу відповідача перед позивачем позиковим зобовязанням за договором позики.

Згідно зі ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

В обґрунтування заперечень проти позову, відповідач зазначав, що він повернув позивачу всю суму грошових коштів. Проте, представник позивача заперечив факт повернення грошових коштів, надавши в апеляційній інстанції оригінал розписки від 06 червня 2014 року. Отже, наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу.

За таких обставин, колегія суддів вважає недоведеним факт повернення відповідачем позивачу грошових коштів за правилами ст.545 ЦК України на підтвердження повернення позики, оскільки боргова розписка залишилася у позивача.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечень на позов, яким міськрайонний суд у відповідності до положень ст.212 ЦПК України дав належну оцінку.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 березня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 19 квітня 2017 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_8