ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів та витребування безпідставно набутого майна, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») про захист прав споживачів та витребування безпідставно набутого майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 травня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001829, предметом якого є трактор НОМЕР_1. Цього ж дня на виконання умов договору він сплатив відповідачу аванс за трактор у розмірі 22 000 грн, проте предмет лізингу йому не переданий до цього часу. Крім того, після підписання договору, ознайомившись із його умовами, він побачив, що у договорі вказана не та модель трактора, яку він бажав отримати, його ціна зовсім не така про яку домовлялися, і за таких умов він не уклав би даний договір. Також позивач зазначив, що між ним та відповідачем не було підписано додаток № 3 до договору, що містить істотні умови договору, а окремі пункти договору фінансового лізингу суперечать Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів», тому сплачені ним грошові кошти безпідставно отримані відповідачем. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з ТОВ «Євролізинг Україна» грошові кошти у розмірі 22 000 грн як безпідставно набуте майно, 3 % річних за час користування безпідставно збереженими коштами у розмірі 300 грн 16 коп., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, а також суму одержаних доходів чи доходів, які могли бути одержані ТОВ «Євролізинг Україна» за час користування його грошовими коштами у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ТОВ «Євролізинг Україна» безпідставно отримані кошти у розмірі 22 000 грн, 3 % річних за час користування безпідставно отриманими коштами у розмірі 300 грн 16 коп. та 500 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаної вимоги. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 21 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 001829 з додатками № № 1, 2, відповідно до умов якого останнє зобов'язалося придбати у власність трактор НОМЕР_1 вартістю 8 627 євро 45 євроцентів, що еквівалентно 220 000 грн станом на день підписання договору, та передати його у користування позивачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу (в разі наявності).

Згідно зі ст. 17 зазначеного договору визначено, що додатками до даного договору є: додаток № 1 - графік сплати авансового внеску; додаток № 2 - специфікація; додаток № 3 - графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.

За змістом п. п. 1.7, 4.1 договору до моменту передачі предмета лізингу лізингоодержувач зобов'язаний сплатити, зокрема адміністративний платіж, розмір якого відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Відповідно до п. 8.5 договору фінансового лізингу передбачено, що всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 та додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно з вказаними додатками на підставі рахунків, виставлених лізингодавцем.

Згідно з п. 10.3 договору фінансового лізингу розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який був визначений на момент підписання цього договору становить 139 євро 56 євроцентів, що еквівалентно 3 558 грн 78 коп.

На виконання вказаного договору позивачем було сплачено адміністративний платіж у розмірі 22 000 грн, що становить 10 % від вартості предмету лізингу згідно з додатком № 1 до договору лізингу, що підтверджується квитанцією від 21 травня 2015 року № 0.0.388833899.1.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами не було підписано додаток № 3 до договору фінансового лізингу, який є його невід'ємною частиною та містить істотні умови договору, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами, що свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, а тому він є неукладеним.

У зв'язку із викладеним суд дійшов висновку про те, що між сторонами фактично не виникли договірні відносини, відповідно кошти у розмірі 22 000 грн, сплачені позивачем як адміністративний платіж на виконання неукладеного договору, слід стягнути з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що умовами договору не передбачено стягнення моральної шкоди, а законодавством про захист прав споживачів не передбачено стягнення моральної шкоди у разі неукладення договору. В іншій частині апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або (майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За пунктом 2.2 спірного договору фінансового лізингу від 21 травня 2015 року строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 (шістдесят) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Тобто після сплати лізингоодержувачем необхідних лізингових платежів, зазначених у п. 1.7 договору, та після надання йому предмета лізингу в користування із обов'язковим підписанням акта приймання-передачі предмета починається лізинговий період, який характеризується сплатою на рахунок лізингодавця решти вартості предмета договору. Підтвердженням початку настання такого лізингового періоду є укладання акта приймання-передачі предмета лізингу та додатка 3, де зазначається порядок сплати лізингових платежів, що відрізняється від порядку в додатку 1 наявністю таких нових складових як: відсоткова ставка за користування обсягом фінансування, комісія за супроводження договору, коефіцієнт, необхідний для розрахунку лізингових платежів, і інше.

Згідно з п. 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодовець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток 3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не встановили строк, протягом якого позивачу мав бути переданий предмет лізингу, та наявність обставин з настанням яких у сторін виникає обов'язок підписання додатка № 3; не з'ясували, чи було складено акт прийому-передачі предмета лізингу позивачу, тому дійшли передчасного висновку про те, що непідписання сторонами додатка № 3 є порушенням істотної умови договору та свідчить про неукладеність такого договору.

Крім того, у статті 1212 ЦК України врегульовано випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Частина 1 ст. 1212 ЦК Українизвужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України підстав до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ухвалюючи оскаржувані рішення та стягуючи з відповідача на користь позивача 22 000 грн як безпідставно одержані кошти на підставі ст. 1212 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-214, 303 ЦПК України зазначених положень законодавства не врахували, належним чином не з'ясували фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають із установлених обставин та відповідно яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик