Справа № 761/4024/17
Провадження № 2/761/3632/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.01.2017р. між ТзОВ «Авто Лайф» та ОСОБА_1 було підписано Договір №2191 фінансового лізингу та Додаток №1 і Додаток №2 до даного Договору. Того ж дня, 17.01.2017 року відповідно до квитанції №68 на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 ТзОВ «АВТО ЛАЙФ», що відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль м. Київ» (код банку отримувача 380805), проведено перерахунок грошових коштів у сумі 52 100 (п'ятдесят дві тисячі сто) грн. 00 коп., як оплата згідно Договору Фінансового Лізингу №2191 за автомобіль. (Платіж згідно Договору Фінансового Лізингу №2191 ),(ІПН НОМЕР_1). Позивач вказує, що в порушення ст.806-808 ЦК України у Договорі фінансового Лізингу та у Специфікації (Додаток №2) відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. У зазначених договірних документах предметом лізингу визначено: марка Renault,модель Daster , у кількості 1 вартістю 521 000 грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі. А відтак з урахуванням положень ст. 806 ЦК України, ч. 2 ст. 6 Закону України про «Фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги», до істотних умов договору фінансового лізингу, щодо яких має бути досягнуто згоди сторонами окрім розміру лізингових платежів, є їх кількість та період в продовж якого здійснюється оплата за користування предметом лізингу, тобто період впродовж якого здійснюється сплата лізингових платежів, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Як зазначає Позивач, п. 8.1 Договору №2191 фінансового лізингу передбачено, що сторони погоджуються, що Лізингові платежі та Інші Платежі, що підлягають сплаті за цим Договором на користь Лізингодавця, відображають справедливу вартість Предмета лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем суми очікуваної на дату виконання Договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого КБ «Райффайзен Банк Аваль» при продажу долара США станом на дату. коли кожен Платіж підлягає оплаті. П. 8.5 Договору №2191 фінансового лізингу передбачено, що всі платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку №3 до даного Договору сплачуються Лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених Лізингодавцем. П. 10.1. Договору №2191 фінансового лізингу передбачено, що Лізинговий платіж це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає - відсотки (проценти) за користуванням Обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно) - частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу) - комісія за супроводження Договору в розмірі 7%. П. 10.3. Договору №2191 фінансового лізингу передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 282 (двісті вісімдесят два) долари 61 цент, згідно з обмінним курсом долара СІЛА до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, що відповідно становить 8 110 (вісім тисяч сто десять) грн. 91 коп. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу Лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати Додаток №3 до даного договору (Графік сплати лізингових платежів або План відшкодування або Додаток №3 до Даного договору). Однак платіж зазначений у п.10.3 Договору №2191 не збігається зі щомісячним платежем визначеним у Додатку №1 Договору. Щомісячний платіж у Додатку №1 зазначений 756,39 (сімсот п'ятдесят шість доларів тридцять дев'ять центів),що еквівалентно 21 708,39 (двадцять одній тисячі семисот восьми гривням тридцяти дев'яти копійкам), що у свою чергу суттєво відрізняється від сум зазначеним представником Лізингодавця. Таке некоректне визначення авансових платежів збиває з пантелику Лізингоотримувача при сплаті щомісячного лізингового платежу. Також, п. 16.12. Договору №2191 фінансового лізингу визначено, що додатки до даного договору є невід'ємною його частиною Статтею 17 Договору №2191 фінансового лізингу «Прикінцеві положення» визначено, що Додатками до даного Договору є: Додаток № 1 - Графік сплати Авансового внеску; Додаток №2 - специфікація; Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Однак Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між ТзОВ «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 підписано не було. Таким чином, оскільки положеннями Договору №2191 фінансового лізингу передбачено, що сплата лізингових платежів, винагороди Лізонгоодержувача за надання послуг фінансового лізингу, комісія за супроводження договору, в продовж лізингового періоду, проводиться відповідно до встановленого Додатком №3 до Договору №2191 фінансового лізингу - «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів», який є невід'ємною частиною основного Договору та містить істотні умови договору фінансового лізингу, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами. Також ні змістом основного тексту Договору №2191 фінансового лізингу, ні підписаними Додатками №1 та №2 не встановлено у грошовому виразі розмір фінансових активів, якими є Обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця, та не встановлений строк їх сплати. Як слідує із змісту основного тексту Договору №2191 фінансового лізингу розмір фінансових активів, якими є Обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця, у грошовому виразі, та строк і сплати визначається Додатком №3, який підписаний так і не був. Крім того, Позивач посилався на те, що зміст основного тексту Договору №2191 фінансового лізингу та Додатків №1та №2 не містить повної та достовірної інформації про фінансові послуги, що надаються ТзОВ «АВТО ЛАЙФ» відповідно до підписаного 17.01.2017 року основного тексту Договору №2191 фінансового лізингу та Додатків №1 та №2. А відтак підписання вказаних документів договору про надання фінансових послуг порушують права позивача, як споживача на отримання повної та достовірної інформації про фінансові послуги. Враховуючи те, що зміст умов, в тому числі і істотних умов, Договору №2191 фінансового лізингу підлягали фіксації в декількох документах, та підлягали підписанню Сторонами, не підписання Сторонами саме Додатку №3 є обставиною, що вказує на не укладання Договору №2191 фінансового лізингу, а відтак з урахуванням положень наведених норм цивільного законодавства, у ТзОВ «АВТО ЛАЙФ» не виникло підстав для отримання сплаченого 17.01.2017 року платежу по Договору №2191 фінансового лізингу в сумі 52 100 (п'ятдесяти двох тисяч ста) грн. 00 коп., в результаті чого Позивачем безпідставно здійснено перерахування зазначених грошових коштів на рахунок ТзОВ «АВТО ЛАЙФ». Згідно з п.12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання Акта Приймання-Передачі Предмета Лізингу Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 40% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку Комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Однак, позивач зазначає, що вказана стаття договору суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору. Крім того, посилаючись на ст.806 ЦК України, позивач вказав, що вказаний Договір Фінансового Лізингу №2191 є нікчемним. Також, виходячи з норм чинного законодавства за своєю правовою природою вказаний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Виходячи з положень ст.799, ч.1 ст.220 та ч.2 ст.215 ЦК України Позивач вважає, що Договір Фінансового Лізингу №2191 є недійсним. За змістом ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Позивач звернув увагу на Постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, в якій зазначено, що згідно п.4 ч.1 ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»: «Діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії». Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст. 34 ЗУ « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Проте, як вказує Позивач, у Відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України «Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним». Таким чином, Позивач просив: визнати Договір Фінансового Лізингу №2191 укладений 17.01.2017 року між TOB «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 недійсним; стягнути з TOB «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1, майно набуте на виконання Договору фінансового Лізингу №2191 укладеного 17.01.2017 року, а саме грошові кошти у сумі 52 100 грн. (п'ятдесят дві тисячі сто грн.) 00 коп. та стягнути з TOB «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Надав згоду на ухвалення заочного рішення.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило.

Суд, керуючись положеннями ст.ст. 169,22 4 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення, отримавши на це згоду позивача.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Встановлено, що 17.01.2017р. між ТОВ «Авто Лайф» та ОСОБА_1 було підписано Договір №2191 фінансового лізингу та Додаток №1 і Додаток №2 до даного Договору.

Того ж дня, 17.01.2017 року відповідно до квитанції №68 на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 ТОВ «АВТО ЛАЙФ», що відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль м. Київ» (код банку отримувача 380805), проведено перерахунок грошових коштів у сумі 52 100 (п'ятдесят дві тисячі сто) грн. 00 коп., як оплата згідно Договору Фінансового Лізингу №2191 за автомобіль.

За положеннями ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізінгодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (лізенгоодержувачеві) у користування майно,що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За умовами договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у Специфікації (Додаток № 2 Договору).

За положеннями ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу, відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначає позивач, в порушення вимог чинного законодавства України договір, його додатки не містять будь - які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов продажу товару. Також договір не посвідчено нотаріально та відповідач підписав договір за відсутності відповідної ліцензії.

Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-2766цс15 висловив наступну правову позицію:

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як свідчать матеріали справи, договір укладений між сторонами, укладено в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений.

Крім того, зважаючи на викладене в позові, наявні підстави вважати, що договір місить в собі умови, які є несправедливими по відношенню до споживача.

З іншого боку, позивачем не надано доказів, які б дали суду можливість зробити висновок, що ТзОВ «Авто лайф» не мав відповідної ліцензії.

В свою чергу Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» роз»яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За приписами ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги вимоги чинного законодавства, правовий висновок Верховного суду України, який за положеннями 360-7 ЦПК України є обов»язковим для застосування, суд наголошує на нікчемності правочину, зважаючи на вдсутність нотаріального посвдчення та вважає за можливе застосувати наслідки недійсності правочину.

За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вже зазначалось, позивач на виконання умов договору, здійснив відповідачу перерахунок на суму 52 100,00 грн., які підлягають поверненню ОСОБА_1, а отже стягненню з відповідача.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,169,212-215,224-226 ЦПК України, ст.ст. 216,220 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 52 100 грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач, який не був присутнім в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку.

Суддя