Справа № 510/2083/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15.06.17 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Сорокіна К.В.

-при секретарі Івановій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія» АВТО ЛАЙФ» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія» АВТО ЛАЙФ» будучи належним чином сповіщений в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України у судове засідання не зявився. У звязку із цими обставинами суд прийняв рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Позивач направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю, на задоволенні позовних вимог наполягав, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 224, ст.. 225 ЦПК України, суд ухвалює про заочний розгляд справи та може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 просить визнати договір фінансового лізингу № 1448 укладеного 16.11.2016 р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія» АВТО ЛАЙФ», предметом якого є придбання трактору МТЗ 82.1.26, просить стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 50 000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказав, що 16.11.2015 р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія» АВТО ЛАЙФ» був укладений договір фінансового лізингу № 1448, предметом якого є придбання трактору МТЗ 82.1.26. 16.11.2016 р. відповідно до квитанції № 855/з1 позивач провів перерахунок грошових коштів у сумі 50 000 грн. як оплата згідно договору фінансового лізингу № 1448 за трактор. Позивач вказує, що даний договір фінансового лізингу суперечить положенням законів, а саме: Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. У зазначених договірних документах предметом лізингу визначено: марка Бєларус,модель МТЗ 82.1.26 у кількості 1 вартістю 477 000 тис. грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі, ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі.

Крім того, між позивачем та відповідачем було підписано лише договір № 1448 фінансового лізингу, Додаток № 1 та Додаток № 2. Додаток № 3, а саме графік покриття витрат та виплат лізингових платежів, який є невідємною частиною договору фінансового лізингу, який підлягає обовязковому погодженню сторонами, підписано не було.

Також п. 12.1 договору фінансового лізингу суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», так як надає право продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору.

Крім того, позивач вважає, що договір фінансового лізингу є нікчемний, оскільки нотаріальному посвідченню.

Також позивач стверджує, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, у звязку з чим відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: договір № 1448 фінансового лізингу, укладеного 16.11.2016 р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія» АВТО ЛАЙФ», предметом якого є трактор «Беларус», МТЗ 82.1.26, обємом двигуна 4,75 дизель, тип КПП механічна, привід 4х4; додаток № 1 до договору № 1448 фінансового лізингу про графік сплати авансового платежу, підписаний позивачем та відповідачем; додаток № 2 специфікація, в якій міститься наступна інформація про предмет договору: марка трактор; модель МТЗ-82.1.26; комплектація - стандарт; обємом двигуна 4,75 дизель; кількість 1 шт.; ціна 17 732,34 доларів; квитанція № 855/з1 від 16.11.2016 р. про сплату ОСОБА_2 комісії за організацію по Договору фінансового лізингу № 1448.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України №723 від 16.12.1997 року Про фінансовий лізинг ( надалі Закон №723) та Законом України №2664 від 12.07.2001 року Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ( надалі Закон № 2664).

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. У зазначених договірних документах предметом лізингу визначено: марка Беларус, модель МТЗ 82.1.26, обємом двигуна 4,75 дизель, тип КПП механічна, привід 4х4, у кількості 1 вартістю 477 000 тис. грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо.

У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі, ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі.

Суд вважає, що такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до цього Закону, зокрема до п.4 ч.1 ст.34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідач не представив суду документи, які б підтвердили, встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу) ТОВ «Лізингова компанія» АВТО ЛАЙФ». Частина 1 статті 227 Цивільного кодексу України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно ст. 806 ЦК України, ч. 2 ст. 6 Закону України про «Фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги», до істотних умов договору фінансового лізингу, щодо яких має бути досягнуто згоди сторонами окрім розміру лізингових платежів, є їх кількість та період в продовж якого здійснюється оплата за користування предметом лізингу, тобто період впродовж якого здійснюється сплата лізингових платежів, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, передбачено, що всі платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку №3 до даного Договору сплачуються лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем (п. 8.5). Крім того передбачено, що лізинговий платіж це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає - відсотки (проценти) за користуванням Обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно) - частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу) - комісія за супроводження Договору в розмірі 7%. (п.10.1). Додатки до даного договору є невід' ємною частиною даного Договору(п. 16.12). Також п. 47 Договору №1448 фінансового лізингу «Прикінцеві положення» визначено, що Додатками до даного Договору є: Додаток №1 - Графік сплати Авансового внеску; Додаток №2 - специфікація; Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Таким чином, положеннями Договору №1448 фінансового лізингу передбачено, що сплата лізингових платежів, винагороди Лізонгоодержувача за надання послуг фінансового лізингу, комісія за супроводження договору, в продовж лізингового періоду, проводиться відповідно до встановленого Додатком №3 до Договору №1448 фінансового лізингу - «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів», який є невідємною частиною основного Договору та містить істотні умови договору фінансового лізингу, які підлягають обовязковому погодженню сторонами. Також ні змістом основного тексту Договору №1448 фінансового лізингу, ні підписаними Додатками №1 та №2 не встановлено у грошовому виразі розмір фінансових активів, якими є Обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця, та не встановлений строк їх сплати. Як слідує із змісту основного тексту Договору №1448 фінансового лізингу розмір фінансових активів, якими є Обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця, у грошовому виразі, та строк і сплати визначається Додатком №3.

Однак, Додаток № 3 Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між позивачем та відповідачем підписано не було, хоча він є невідємною частиною основного договору і підлягає обовязковому погодженню сторонами.

Ч. 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15.

Згідно з п. 12.1 договору фінансового лізингу від 16.11.2016 року, передбачено, що у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до підписання ОСОБА_3 Предмета Лізингу Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 40% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку Комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.

Суд проаналізувавши змісту спірного договору фінансового лізингу від 16.11.2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що положення п. 12.1 договору не відповідає положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 16 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія» АВТО ЛАЙФ» нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з п.13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

За змістом ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний договір фінансового лізингу може бути визнано недійсним, оскільки він містить в собі несправедливі умови договору (п. 12.1), істотні умови договору фінансового лізингу не погоджені між сторонами (не підписано Додаток № 3 Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів), договір укладено у відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності, крім того, спірний договір фінансового лізингу не посвідчено нотаріально.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача в користь позивача судовий збір у сумі 551, 20 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 224-225 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 220, 227, 627, 799, 806, 807 ЦК України, ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.11-1 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постановою Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія» АВТО ЛАЙФ» - задовольнити.

Визнати Договір фінансового Лізингу №1448 укладеного 16.11.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та ОСОБА_1 - недійсним.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» (,м. Київ, вул. Лінійна 17,оф.107) на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч грн.) 00 коп. набуті на виконання Договору фінансового Лізингу №1448 укладеного 16.11.2016 року;

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ»(, м. Київ, вул. Лінійна 17,оф.107) на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 551 грн. 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К.В. Сорокін