АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5539/17 Головуючий 1 інст. - Ульяніч І.В.
Справа № 645/1177/16-ц Доповідач - Бурлака І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» вересня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що її син ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, але фактично в ній з 1996 року не проживає, участі в утриманні житла не приймає.

Зазначила, що на даний час в цій квартирі зареєстровано 5 осіб, а фактично постійно проживають 4 особи, а саме вона, ОСОБА_3 її донька, ОСОБА_4, її син та ОСОБА_5 - її онучка.

Вказала, що квартира 28 грудня 1963 року одержана на підставі ордеру від 28 грудня 1963 року № 227, виданого на підставі рішення виконкому райради від 28 грудня 1963 року № 227. На даний час квартира належить до житла державного житлового фонду, у приватну власність в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду не передана, оскільки вони не можуть її приватизувати і переробити особовий рахунок через відповідача.

Зазначила, що у її родині тяжке майнове положення, частину своєї пенсії вона витрачає на ліки і не в змозі сплачувати комунальні послуги за свого сина.

Вказала, що у 1996 році відповідач виїхав з квартири за невідомою їй адресою та до теперішнього часу за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.

Вважала, що оскільки відповідач в спірній квартирі не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті, не є членом її сім'ї, а отже вважається таким, що втратив право користування житловою квартирою.

Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким її позов задовольнити.

При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач з 1994 року та по теперішній час не мав наміру користуватися спірною квартирою; що коли він приходив до квартири, то лише з наміром відвідати її, а не користуватися квартирою, в чому перешкод ніяких йому не було; що він жодного разу не ночував у квартирі, не користувався в господарсько-побутовому сенсі; що з 1994 року фактично вони не підтримували стосунки; що відповідач має інше житло, де створив власну сім'ю, наміру користуватися спірною квартирою не має, участі в утриманні квартири не приймає; що сплата комунальних послуг не свідчить про те, що він утримує спірне житло; що родичі відповідача не перешкоджали йому потрапляти в спірну квартиру.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не довела, що ОСОБА_2 не проживав в спірній квартирі АДРЕСА_2 без поважних причин з 1996 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира АДРЕСА_2 є об'єктом комунальної власності. Ордер на зазначену квартиру видано на померлого ОСОБА_6, на якого до теперішнього часу відкрито особовий рахунок. Із довідки дільниці № 53 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 11 березня 2016 року вбачається, що в цій квартирі зареєстровано 5 осіб: дочка померлого ОСОБА_1, онуки померлого : ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та правнучка померлого ОСОБА_5

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знято з реєстрації у квітні 2017 року та зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 чинились перешкоди у вільному користуванні житлом, зокрема ключів від спірної квартири йому не було надано. Із квитанцій, які містяться в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_2 сплачував комунальні послуги за спірну квартиру з 2004 року по 2017 року, тому посилання представника ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на те, що ОСОБА_2 тривалий час не проживає в спірній квартирі без поважних причин, не цікавиться спірною квартирою є безпідставними.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 пояснили, що на даний час в цій квартирі проживають ОСОБА_3, ОСОБА_5 Визнання права користування спірною квартирою необхідно ОСОБА_3, ОСОБА_5 для приватизації цієї квартири і на їх думку ОСОБА_2 такого права не має.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, належних та допустимих доказів (зокрема, актів не проживання ОСОБА_2 в період з 1996 року по березень 2016 року в спірній квартирі) того, що ОСОБА_2 з 1996 року не проживав в спірній квартирі, що у нього крім цієї спірної квартири іншого житла не має, матеріали справи не містять, і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Статтею 47 Конституції України та статею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавленй житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Із роз'яснень, які містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином оскільки ОСОБА_1 не довела, що ОСОБА_2 з 1996 року в спірній квартирі не проживає, підстав для задоволення її позову не вбачається.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Даних, які б вказували на наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин згідно статті 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії