У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Іваненко Ю.Г.,Маляренка А.В.,
Леванчука А.О.,Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 на рішення апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року,
в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що вона є власником двох квартир, розташованих в Оболонському та Дарницькому районах м. Києва. У червні 2015 року дізналася, що належні їй на праві власності квартири з невідомих причин зареєстровані на ім'я відповідачів, які передали вказані квартири в іпотеку. Нерухоме майно вибуло з її власності на підставі акта державної виконавчої служби про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, однак за інформацією, отриманою нею, такі торги не проводилися. Крім того, Печерським районним судом м. Києва не видавалися виконавчі документи про стягнення з неї заборгованості, виконавчі провадження в органах державної виконавчої служби щодо неї як боржника відсутні. Вказувала, що належні їй на праві власності квартири вибули з володіння поза її волею та в подальшому були декілька разів перепродані невідомим їй особам. Підстави для визнання відповідачів добросовісними набувачами відсутні, оскільки реалізація нерухомого майна з прилюдних торгів не здійснювалася.

Просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 належну їй квартиру АДРЕСА_2, а також витребувати з незаконного володіння ОСОБА_8 належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року позов задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 51,1 кв. м, житловою площею 18 кв. м. Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 51,1 кв. м, житловою площею 18 кв. м. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,8 кв. м, житловою площею 42,5 кв. м. Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,8 кв. м, житловою площею 42,5 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що правочини щодо реалізації з електронних торгів арештованого нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1, не вчинялись. ОСОБА_9, який указаний в актах про проведення електронних торгів як переможець, участі у них не брав, на спірне майно позивача арешт в рамках виконавчого провадження не накладався, з позивача у судовому порядку не стягувалася заборгованість за договором позики, тому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є добросовісними набувачами спірних квартир, а отже, зазначені вище квартири на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України підлягають витребуванню з незаконного володіння відповідачів на користь позивача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, керувався тим, що договори про задоволення вимог іпотекодержателя, за якими право власності на спірні квартири перейшло до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, є дійсними, ніким не скасовані, а на момент їх укладення власником спірних квартир був ОСОБА_10, при цьому наявність в його діях волі на передачу спірних квартир у рахунок погашення заборгованості виключає у даному випадку можливість витребування майна на користь ОСОБА_6 Таким чином, власник може вимагати повернення свого майна лише у тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно, без відповідної правової підстави, в разі якщо особа володіє чужим майном на законних підставах, власник не може витребувати майно з такого володіння шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власник або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно набуте безоплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Тобто, розглядаючи такі спори, судам слід встановити дійсного власника майна, для чого необхідно дослідити всі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження, при цьому суди не повинні надавати перевагу одним доказам над іншими.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має бути врахована при вирішенні спору.

Судами установлено, що 26 березня 2013 року ОСОБА_12. згідно з договором дарування квартири від 26 березня 2013 року набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 13, 14, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2013 року ОСОБА_12 є також власником квартири АДРЕСА_2 (а. с. 15, т. 1).

Згідно з актом про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 01 жовтня 2014 року, підписаного головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А.Л., переможцем електронних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_2 визнано ОСОБА_9, яким придбано вказану квартиру за ціною 470 996 грн 50 коп. (а. с. 88, 89, т. 1).

Згідно з актом про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 10 грудня 2014 року, підписаного головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А.Л., переможцем електронних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_9, яким придбано вказану квартиру за ціною 524 030 грн (а. с. 92, 93, т. 1).

Відповідно до актів про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 01 жовтня та від 10 грудня 2014 року, реалізація спірних квартир відбулася у рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 757/11940/14, виданого 31 січня 2014 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_14 заборгованості за договором позики у сумі 10 890 500 грн.

06 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А. ОСОБА_9 видані свідоцтва на право власності на вищезазначені квартири, цього ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А. зареєстровані записи про припинення права власності ОСОБА_12 на спірні квартири та здійснено державну реєстрацію права власності на ці квартири за ОСОБА_9 (а. с. 90, 94, т. 1).

Згідно з поясненнями Думанської А.Л. під час розслідування кримінального провадження № 0006279, викладених у протоколі допиту свідка від 18 серпня 2015 року, у неї на виконанні ніколи не перебував виконавчий лист № 757/11940/14, виданий 31 січня 2014 року Печерським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_14 заборгованості за договором позики у розмірі 10 890 500 грн. Крім того, нею не складалися та не підписувалися акти про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 10 грудня та від 01 жовтня 2014 року (а. с. 101−104, т. 1).

Згідно з протоколом допиту свідка від 18 серпня 2015 року ОСОБА_16, який обіймає посаду головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, він не затверджував акти про проведення вищевказаних електронних торгів, підписи в графі «Затверджую» йому не належать (а. с. 105−108, т. 1).

Відповідно до листа голови Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року за результатами перевірки даних комп'ютерної програми «Діловодство-3» за 2011−2015 роки встановлено, що у провадженні суду перебувала одна цивільна справа № 757/20870/14-ц за заявою ОСОБА_12 про видачу судового наказу щодо стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Наста» нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Інших цивільних справ, де стороною виступає ОСОБА_6, у провадженні суду не перебуває. ОСОБА_6 не є учасником цивільної справи № 757/11940/14-ц (а. с. 41, т. 1).

Згідно з листом голови Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року, адресованим слідчому слідчого відділу Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві ОСОБА_17, цивільна справа № 757/11940/14-ц порушена за позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_18 про відшкодування шкоди (а. с. 97, т. 1).

Відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 12 серпня 2015 року перевіркою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі документи, боржником за якими є ОСОБА_12, код НОМЕР_1, на виконанні у відділі не перебувають. Протягом 2014 року державними виконавцями відділу заявки про передачу до СЕТАМ нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1, до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України не передавались, відповідно реалізація зазначеного вище майна не проводилась та акти про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна не видавались (а. с. 42, т. 1).

Згідно з листом Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 12 серпня 2015 року нерухоме майно, належне ОСОБА_6, з прилюдних торгів не реалізовувалось (а. с. 43, т. 1).

У листі Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України від 14 серпня 2015 року зазначено про те, що спірні квартири не реалізовувались шляхом проведення електронних торгів та інформація щодо реалізації вказаної нерухомості не вносилась в Систему електронних торгів (а. с. 44, т. 1).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що спірні квартири не вибували з власності ОСОБА_6 у результаті виконавчих дій з виконання судового рішення, а тому відсутні правові підстави для набуття ОСОБА_9 права власності на них.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 червня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладені договори купівлі-продажу квартири, предметом яких стали квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19 (а. с. 137−142, т. 1).

Проте згідно зі змістом нотаріально посвідченої 30 листопада 2015 року заяви ОСОБА_9 ні він, ні інші особи від його імені і за дорученням не брали участі в жодних електронних торгах по квартирі АДРЕСА_2, акт про проведення електронних торгів від 01 жовтня 2014 року не отримували, участі у торгах не брали, не зверталися та не отримували у нотаріуса ні свідоцтва про придбання цієї квартири, ні рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав та обтяжень на ім'я ОСОБА_9, а також не укладали договору купівлі-продажу вказаної квартири з жодними особами, у тому числі з ОСОБА_10 (а. с. 185, т. 1).

Крім того, із заяви представника ОСОБА_9 вбачається, що останній не набував у власність та не відчужував на користь інших осіб також квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 183, 184, т. 1).

Тобто судами достовірно встановлено про відсутність правових підстав у ОСОБА_10 для набуття права власності на спірні квартири, і ОСОБА_10 не може вважатися власником спірного майна.

У подальшому, 17 червня 2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 був укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19, реєстровий № 1107, про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого іпотекодержатель ОСОБА_7 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 125−128, т. 1).

17 червня 2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_19, реєстровий № 1108, за умовами якого іпотекодержатель ОСОБА_8 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 157−160, т. 1).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 31 березня 2016 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_7, а власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 (а. с. 60−64, т. 2).

На спірне майно позивача арешт в рамках виконавчого провадження не накладався, з позивача у судовому порядку не стягувалася заборгованість за договором позики.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стягнення за рішенням суду на спірні квартири не зверталося, правочини щодо реалізації з електронних торгів арештованого нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1, не вчинялися. ОСОБА_9, який вказаний у актах про проведення електронних торгів як переможець, участі у таких торгах не брав.

Таким чином, правочини з реалізації спірного нерухомого майна не можуть бути визнані недійсними, оскільки сторони не вчиняли таких правочинів.

При цьому помилковим є висновок апеляційного суду, що власником спірного майна на момент укладення договорів про задоволення вимог іпотекодержателя був ОСОБА_10, відтак ОСОБА_6 не може витребувати нерухоме майно з володіння ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 21, 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Враховуючи, що спірні квартири вибули з власності ОСОБА_6 поза її волею, фактично реалізація квартир невстановленими особами з електронних торгів в рамках неіснуючого виконавчого провадження про стягнення з позивача заборгованості за договором позики не відбувалася, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про витребування з чужого незаконного володіння спірних квартир від їх останніх володільців: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України на користь ОСОБА_6 Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом першої інстанції обґрунтовано задоволено вимоги ОСОБА_6 про визнання права власності, оскільки таке право не визнається відповідачами. ОСОБА_7 вважає себе власником квартири АДРЕСА_2, посилаючись на дійсність договору купівлі-продажу між ОСОБА_10 та ним, які на час розгляду справи не визнані недійсними. Тобто, у даному випадку колегія суддів вважає, що існують підстави для застосування способу захисту права, передбаченого ст. 392 ЦК України.

Позовні вимоги ОСОБА_6 про витребування спірних квартир з чужого незаконного володіння та визнання права власності на них є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212−214, 316 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не врахував зазначеного.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року скасувати, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:О.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак