Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/2538/17 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарьова С.П.
Є.У.№ 311/1891/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання удаваним договору позики,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 10.10.2011 р. відповідач ОСОБА_3 позичила у нього грошові кошти в розмірі 95 000 гривень.

Відповідно до п. 1 договору позики від 10.10.2011 р., відповідач була зобов'язана повернути грошові кошти у вказаному розмірі за першою вимогою позивача. 19 травня 2016 року на адресу відповідача позивачем направлена письмова вимога щодо повернення суми позики протягом семиденного строку, однак на теперішній час відповідачем грошові кошти не повернуті, не дивлячись на те, що строк повернення позичених грошових коштів вже минув.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути з відповідача ОСОБА_3 95000 грн. за договором позики та 950 грн. понесених судових витрат.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що укладений 10.10.2011 р. між нею та ОСОБА_4 договір позики є удаваним правочином, виходячи з наступного.

ОСОБА_3Є вказала, що з ОСОБА_4 вона не знайома і ніколи з ним не зустрічалась, а також ніколи не укладала з ним договори позики, зокрема, й договір позики від 10.10.2011 р.

На підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Балківською сільською радою народних депутатів Запорізької області 08.10.2002 р., ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 7,94 га., яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Балківської сільської ради Василівського району Запорізької області. Зазначена земельна ділянка за договором оренди землі № 300 від 01.08.2008 р. була передана нею в оренду на 10 років ТОВ «Агропромислова компанія Істок».

У 2011 р., в звязку зі скрутним матеріальним становищем вона погодилася на пропозицію працівника ТОВ «АК Істок» ОСОБА_5 про продаж належної їй земельної ділянки. Оформленням відповідних документів займався ОСОБА_5 10.10.2011 вона разом з ОСОБА_5 поїхала до м. Василівка, де у приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 від її імені були складені наступні правочини: довіреність на ім'я незнайомих їй осіб: Білого та ОСОБА_4, на вчинення всіх дій щодо належної їй земельної ділянки, а також заповіт, за яким вона заповіла Білому належну їй на праві власності земельну ділянку.

На вимогу ОСОБА_5 зазначені правочини були підписані нею та в подальшому посвідчені приватним нотаріусом, а державний акт на право приватної власності на землю від 08.10.2002 р. переданий нею ОСОБА_5 Крім того, на вимогу ОСОБА_5 нею підписано договір позики, зі змістом якого вона не знайомилася. Копії підписаних нею та посвідчених приватним нотаріусом документів їй не було надано. Після підписання документів ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 18 500,00 грн. в якості оплати за продану земельну ділянку.

З 2011 р. орендар земельної ділянки - ТОВ «АК Істок», припинило виплату їй орендної плати за використання належної їй земельної ділянки.

Також вказує, що внаслідок оформлення вказаних документів фактично відбувся продаж належної їй на праві приватної власності земельної ділянки за безцінь, на вкрай невигідних для неї умовах і внаслідок збігу тяжких для неї обставин.

Згодом дізналась, що продаж земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на законодавчому рівні заборонено, а укладені нею правочини лише прикривають незаконний продаж земельної ділянки, в звязку з чим 09.06.2016 р. вона звернулась до приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 із заявою про скасування заповіту від 10.10.2011 р. та заявою про припинення дії довіреності від 10.10.2011 р., виданої Білому та ОСОБА_4 на представництво інтересів щодо земельної ділянки.

Зважаючи на те, що вона та ОСОБА_4 фактично 10.10.2011 р. не укладали договір позики на суму 95 000 грн., оскільки ним фактично було оформлено продаж земельної ділянки і їй було сплачено тільки 18 500 грн., вважає, що договір позики є удаваним правочином.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, визнати удаваним правочином договір позики від 10.10.2011 р. та стягнути з ОСОБА_4 на її користь понесені судові витрати в сумі 551,20 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором позики 95000 грн. та 950 грн. в якості судового збору, а всього 95950 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення та задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.10.2011 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 95 000 гривень.

Відповідно до п. 1 договору позики відповідач зобов'язалася повернути грошові кошти у вказаному розмірі за першою вимогою позивача в порядку та на умовах, передбачених вказаним договором.

Пунктом 3 договору визначено, що виконання позичальником свого зобовязання має бути здійснено готівкою за місцем проживання ОСОБА_4 (м. Запоріжжя).

19 травня 2016 року на адресу відповідача позивачем направлена письмова вимога щодо повернення суми позики протягом семиденного строку, однак вона не була задоволена відповідачем.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що відносини між сторонами склалися з приводу укладення договору позики, які регулюються ст.1046 ЦК України. За положеннями цієї норми, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем надана розписка позичальника.

Заперечуючи проти судового рішення, відповідач посилається на порушення позивачем строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі змісту укладеного сторонами договору позики встановлено, що відповідач мала повернути позичені грошові кошти за першою вимогою ОСОБА_4

Таку вимогу ОСОБА_4 направлено відповідачу 19.05.2016 р., а отримано нею 21.05.2016 р., що свідчить про те, що строк позовної давності не минув.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вказаний висновок відповідає висловленій Верховним Судом України позиції у постановах від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням вищенаведеного, посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з наступного дня після моменту укладення договору є безпідставним. Адже право на позов у позивача виникло з часу, коли його вимога про повернення грошей залишилася без задоволення.

Заперечення відповідача в апеляційній скарзі з приводу того, що гроші за розпискою не передавалися фактично, суперечать як змісту розписки, так і її ж твердженням про те, що гроші вона отримувала, однак в меншому розмірі.

Також судом першої інстанції були правильно вирішені зустрічні позовні вимоги щодо визнання правочину удаваним.

За ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (частина 1); якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина 2). Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України в п. 25 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

В пункті 6 договору позики від 10.10.2011 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визначено, що сторони стверджують що однаково розуміють природу цього договору та його правові наслідки; те, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; волевиявлення сторін є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; не обмежені в праві укладати правочини; не визнані в установленому порядку недієздатними; вільно володіють українською мовою; проект договору складений з урахуванням умов, визначених сторонами, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений. Договір було складено в двох примірниках, по одному кожному позикодавцеві і позичальнику. На договорі містяться підписи сторін. В судовому засіданні ОСОБА_3Є підтвердила факт підписання вказаного договору.

З огляду на зазначене, твердження в апеляційній скарзі про те, відповідач не отримувала гроші та мала на меті лише продати земельну ділянку є безпідставними.

Договір позики укладений в письмовій формі, не заперечувався відповідачкою, та обставина, що відповідач сама не знайомилася з умовами укладеного нею договору не заперечується нею, тобто жодних відомостей про вчинення позивачем будь-яких дій, які свідчили б про їх протиправність не встановлено.

Натомість за положеннями ст. 1051 ЦК якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У зустрічному позові відповідач посилалася не на зазначені обставини, а на удаваність правочину, хоча за її ж поясненнями договір купівлі-продажу земельної ділянки, який нібито мали на меті сторони, не був укладений, а договір позики не спрямований на передання права власності на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції та не спростовують їх.

З огляду на викладене, у колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: