Справа № 266/1097/16-ц
Провадженя№ 2/266/60/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., за участі секретаря Широкової Г.К., позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 243 936 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 19.06.2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 243 936 грн. Згідно умов договору відповідач повинна була з жовтня 2015 року по 31.12.2015 року повернути вказану суму позивачу. В порушення умов договору ОСОБА_3 грошові кошти, станом на момент звернення до суду із позовною заявою, добровільно не повернула. Просить суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 243 936 грн. та судовий збір.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що між ним та відповідачем був укладений договір позики, зобовязання за цим договором було закріплено в розписці, яку ОСОБА_3 написала власноручно, добровільно, без тиску на неї. Відповідач є колишньою дружиною його брата, займається приватним бізнесом, маючи два магазина. Договір позики укладала з метою придбання товару, однак на що дійсно було витрачено ці гроші йому не відомо. Заборгованість добровільно не сплачувала, на контакт не йшла, стверджуючи, що не брала грошові кошти. Всі суми нею було взято частками, тому вони вказані так в розписці, перші суми дав без розписки. 19.06.2015 року був вдома у ОСОБА_3, де вона написала розписку, також вдома знаходились дві доньки відповідача та брат. ОСОБА_3 отримала 5 000 доларів США в 20-их числах січня 2015 року, 3 000 доларів США в березні 2015 року, 20 000 грн. на початку червня 2015 року та 19.06.2015 року отримала 12 000 грн., коли й були ОСОБА_3 власноручно написані розписки. Просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача, ОСОБА_2, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд задовольнити їх з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала. Пояснила, що особисто з позивачем не знайома, його не знає. Брат позивача її колишній чоловік. Грошові кошти в позивача не займала. Розписка була написана під тиском та загрозами в рахунок автомобіля влітку 2015 року у неї вдома. В той день до неї приїхав колишній чоловік зі своїм братом в будинок №20 по вул. Ангарська в Приморському районі м. Маріуполя. В лютому 2015 року було скоєно угон належного їй автомобілю «Mitsubishi Outlander», на якій приїхали позивач та його брат. Хтось з них повідомив за допомогою погроз та крику, що автомобіль вона не отримає, в неї відберуть все майно. Були спроби нанести їй тілесні пошкодження, з будинку виганяли дитину. Знаходячись після цих дій в неадекватному стані мала наміри порізати колеса автомобіля ножем, однак намірів не реалізувала. Розписка написана її рукою, крім останньої фрази, однак вона не памятає, як писала розписку. Грошей в позивача ніколи не позичала, не телефонувала та не знала номера телефону. В гостях у позивача ніколи не була, їй лише відомо, що він мешкає в будинку 5 на вулиці Купріна в Центральному районі м. Маріуполя. Все написано власноручно, але під диктовку, крім паспортних даних. Причина, з якої вказано різні суми їй не відомі, розписку писала для того, щоб повернути машину. Чи вчинено було угон автомобіля власне позивачем не може пояснити. Зверталась до поліції з приводу угону автомобіля, на звернення відповіли, що це не є компетенція поліції, а цивільно правовий спір, з розпискою в поліцію не зверталась, оскільки вважала це марним. На момент написання розписки шлюб з братом позивача було розірвано, майно також було нами поділене колишньому чоловіку будинок в с. Білосарайська Коса, ОСОБА_3 будинок по вул. Ангарській в Приморському районі м. Маріуполя та автомобіль. За часів шлюбу брат позивача заборгував велику суму грошей, яка стала цілком сумою боргу ОСОБА_3, хоча сума боргу була поділена навпіл. В січні 2015 року після оформлення договору дарування на будинок в мене угнали автомобіль. В ТРЦ «Порт Сіті» вона має магазин, на розвиток якого позичала грошові кошти в сумі 42 000 доларів США в ОСОБА_5, який помер. Його спадкоємець згодився на перемовини з приводу погашення заборгованості. В серпні 2015 року чоловікові давала гроші на поїздку для роботи в ОСОБА_6 республіку Крим, він пересилав гроші на її користь. Після написання розписки чоловік мешкав спільно з нею до 30.08.2015 року.

Представник відповідача, ОСОБА_4, позовні вимоги не визнала. Пояснила, що відповідачка коштів не отримувала, розписку написала під тиском. Гроші не передавались, нею особисто не отримувались, не було жодного договору. В червні 2015 року виникли суперечки з чоловіком на підставі належності спільного майна. Чоловік разом зі своїм братом, позивачем по справі ОСОБА_1, погрожували відібрати все майно, примушуючи написати розписку, відповідач була в психічно нерівному стані. Свідком написання розписки була донька відповідачки, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3, перебуваючи в неврівноваженому стані могла написати розписку, але не памятати її змісту. З приводу погроз до поліції не зверталась, оскільки не довіряє їй після минулих звернень, на які не було ніякої реакції. У власності ОСОБА_3 залишився будинок та автомобіль, у ОСОБА_1 земельна ділянка та будинок. ОСОБА_3 є приватним підприємцем та орендує приміщення для магазину. В розписці не зазначено, що це договір поруки та срок повернення коштів. Не точно вказано валюту, є зазначення, що валюта долар, але не вказано якої саме держави, відсутня дата укладення. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Свідок ОСОБА_7, допитаний в судовому засіданні, пояснив, що він є братом позивача ОСОБА_1 Відповідачка ОСОБА_3 є його колишньою дружиною, з якою він не мешкає з серпня 2014 року. При розірванні шлюбу поділу сумісного майна подружжя не було, написав розписку, згідно якої все майно залишилось відповідачці. ОСОБА_3 пообіцяла передати йому в власність земельну ділянку та будиноку в с. Білосарайська Коса. Будинок по вул. Ангарській в м. Маріуполі залишився у власності ОСОБА_3, також залишились два магазини, в ТРЦ «Порт Сіті» та Центральному ринку та товар в них. Автомобіль «Mitsubishi Outlander» був придбаний під час знаходження в шлюбі та оформлений на ОСОБА_3 19.06.2015 року разом з братом, ОСОБА_1, приїхав до будинку відповідачки. В неї були фінансові труднощі. Нею було написано розписку, оскільки раніше нею було зайнято велику суму грошей та закінчувались строки повернення. Розписка була ОСОБА_3 написана добровільно та власноручно. Він також поставив свій підпис в розписці, під час написання якої в будинку знаходилась молодша донька, якій на момент написання розписки було 17 років. Відповідачка при написанні розписки борг визнавала та писала розписку на його прохання. Автомобіль після розірвання шлюбу спочатку був у нього в користуванні, відповідачу передав його в червні 2015 року. Свідком передачі грошових коштів до цього він не був, лише свідком написання розписки та отримання відповідачем 12 000 грн., гроші відповідачка позичала на ведення бізнесу. В розписці було вказано кілька сум в доларах та гривнях.

Свідок ОСОБА_6, допитана в судовому засіданні, пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її дядьком, відповідачка ОСОБА_3 є її матірю. 19.06.2015 року ОСОБА_1 приїхав до них додому спільно з її батьком, ОСОБА_7 та вимагали в відповідача повернення якихось грошей, які ОСОБА_3 нібито винна ОСОБА_1 Вони приїхали на автомобілі, яка раніше була власністю ОСОБА_3 та пообіцяли повернути їй автомобіль якщо вона щось віддасть їм. У ОСОБА_7 запальний характер, стався конфлікт між ним та відповідачкою. ОСОБА_1 примусив ОСОБА_3 написати розписку. ОСОБА_3 виходила на вулицю з метою проколоти колеса автомобіля, щоб позбавити позивача та ОСОБА_7 його забрати, однак не зробила цього. Після написання розписки автомобіль залишився у відповідачки. Розписка була написана ОСОБА_3 під диктовку. До цього дня ОСОБА_1 ніколи не приїздив до їхнього будинку. 19.06.2015 року вона не бачила, щоб позивач передав ОСОБА_3 гроші. Перед написанням розписки були погрози з боку ОСОБА_1 та ОСОБА_7 відібрати будинок. Більше конфліктів в той день не було. Поліцію вони не викликали, текст розписки вона не бачила. Однак бачила, що ОСОБА_8 написала її під диктовку ОСОБА_1

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позову на підставі наступних правових норм та встановлених обставин справи.

Згідно з ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків , правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори)

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони , правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку , правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з показань сторін та письмових матеріалів справи, 19.06.2015 року ОСОБА_3 була власноручно написана розписка, в якій вона зазначає, що отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у наступних сумах:

-5 000 доларів США

-3 000 доларів США

-22 000 гривень

-12 000 гривень;

Відповідно до ч. 2 ст. 214, ч. 5 ст. 360-4 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована.

У своїй постанові від 22.10.2014 р. по справі № 6-163цс14 за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України Верховний Суд України зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі є також і іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, ОСОБА_6 чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

На підставі викладеного, суд вважає, що факт укладення договору позики та передачі грошових коштів у гривнях та саме у доларах США підтверджується як розпискою, так і поясненнями позивача ОСОБА_1, свідка ОСОБА_7 Тому, суд бере їх за основу. Суми у доларах США було позначено для скорочення загальноприйнятим символом «$», тому суд відкидає як необгрунтовані твердження відповідачки та її представника про неможливість ідентифікації вказаної іноземної валюти як долара США. Дата укладення договору 19.06.2015 р. зазначена у розписці та засвідчена підписами сторін. Про те, що грошові кошти позивачем були передані відповідачці у якості позики в борг, свідчить позначення власноруч відповідачкою у тексті розписки посилання на дату повернення боргу. Усі, передбачені законом для письмової форми договору позики реквізити у розписці зазначені. Іншого, як то передбачено ст. 60 ЦПК України, відповідачка перед судом не довела.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що сторони уклали договір позики грошових коштів, умови якого, на момент звернення позивача до суду, добровільно не виконала. Тому з відповідачки слід стягнути грошову суму, по розмір якого просить позивач.

На час ухвалення рішення курс долара США відносно гривні змінився, але позивач відмовився збільшити розмір позовних вимог, тому суд, застосовуючи передбачений ст. 11 ЦПК України принцип диспозитивності, не може вийти за межі позовних вимог і стягує з відповідачки суму грошей, зазначену у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати

Оскільки рішення ухвалено на користь позивача, то відповідач має відшкодувати судові витрати позивача в загальному розмірі 2 714,96 гривень (2 439,36 грн. судовий збір за подачу позовної заяви + 275,60 грн. судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок).

Судові витрати, сплачені позивачем як судовий збір в сумі 275,60 грн. за подачу заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль, відшкодуванню не підлягають, оскільки задоволенні заяви було відмовлено.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 202, 207, 526, 1046, 1047 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 243 936,00 (двісті сорок три тисячі девятсот тридцять шість грн. 00 коп.) гривень, судові витрати в загальному розмірі 2 714,96 (дві тисячі сімсот чотирнадцять грн.. 96 коп.) гривень.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення, а особою, у відсутність якої постановлено рішення у той самий строк з дня отримання його копії. Рішення набирає законної сили після спливу строку подачі апеляційної скарги. В разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Пантелєєв Д. Г.