Справа № 729/533/16-ц
2/729/278/17 р.

Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
10 травня 2017 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого судді Демченко Л.М.,
за участю секретаря Савости К.Ю.,
представника відповідача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В :
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити (а.с.169-170)
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та поновлення строків позовної давності, так як на час призову на строкову військову службу позивач не користувався гарантіями щодо збереження за ним місця роботи, посади та середнього заробітку. Крім того, він не був позбавлений можливості звернутись до спливу позовної давності до юриста для надання правової допомоги.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить до наступного висновку, виходячи із слудуючого.
Судом встановлено, що наказом Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» № 62 від 28.07.2014 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду сестри медичної стаціонару неврологічного відділення, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.9). Згідно повістки Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 останнього було повідомлено, що він підлягає призову та зобов`язаний з`явитися ІНФОРМАЦІЯ_2 в районний військовий комісаріат, що знаходиться в м.Борзна Чернігівської області (а.с.12). Наказом КЛПЗ «Бобровицька ЦРЛ» №32 від 03.04.2015 року позивача в справі було звільнено з роботи для проходження строкової військової служби на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України; виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (а.с.10).
Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно зі ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Повісткою військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 було зобов`язано з`явитися до військового комісаріату ІНФОРМАЦІЯ_2 . З довідки військової частини НОМЕР_2 № 1122 від 18.04.2016 року вбачається, що останній перебував на військовій службі у військовій частині з 09.04.2015 року (а.с.13). На момент звернення із позовом до суду (23.05.2016 року) та до 04.10.2016 року він проходив військову службу, що підтверджується копією військового квитка (а.с. 191-192).
Згідно матеріалів справи, після звільнення з роботи, 03.04.2015 року, ОСОБА_2 06.04.2015 року з`явився до Борзнянського військового комісаріату, а 09.04.2015 року він вже знаходився у військовій частині НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 . З моменту звільнення до прибуття у військову частину минув короткий проміжок часу, що позбавило ОСОБА_2 можливості звернутися до суду або отримати правову допомогу, він був призваний на військову службу для виконання свого конституційного обов`язку щодо захисту територіальної цілісності України, тому суд вважає поважними причини пропуску строку для звернення до суду та приходить до висновку про наявність підстав для поновлення такого строку.
Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_2 користувався правовою допомогою адвоката Приліпка О.Д. з вересня 2015 року, оскільки на підтвердження зазначеного представником КЛПЗ не надано жодного доказу, окрім цього дане твердження спростовується матеріалами справи. Як вбачається із витягу з Договору №022, договір про надання правової допомоги між позивачем в справі та його представником було укладено 12.04.2016 року (а.с.20). Із позовною заявою про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу представник позивача звернувся 23.05.2016 року (а.с.1).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку», мобілізацією є комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 ЗУ « Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 року №1126-VIII оголошено проведення часткової мобілізації на території України.
Згідно листа Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України №322/2/8417, з моменту оголошення Указу Президента №303/2014 від 17.03.2014 року в Україні настав особливий період, скасування якого буде здійснено окремим Указом Президента України (а.с.16).
Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» було оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом, в тому числі на території Чернігівської області. Указ затверджений Законом України №113-VIII від 15.01.2015 року, який був опублікований в газеті «Голос України» №8 від 20.01.2015 року та набрав чинності з дня його опублікування.
Призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії вищезазначеного указу Президента України.
В пункті 7 Указу № 15/2015 вказано про необхідність доведення до відома керівників підприємств усіх форм власності, що згідно із ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Таким чином, позивач в справі був призваний на військову службу під час проведення мобілізації, яка проводилась в Чернігівські області на час дії особливого періоду і на нього поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи та середній заробіток.
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції, діючій на момент звільнення), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч.2 ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ( в редакції, чинній на момент звільнення позивача), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Зміни до зазначених нормативно-правових актів, відповідно до яких за громадянами України, які проходять військову службу під час особливого періоду зберігається місце роботи та середній заробіток, були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» №116-VIII від 15.01.2015 року, який був опублікований в газетах «Урядовий кур`єр» №23 та «Голос України» №22 від 07.02.2015 року та набрав чинності з 08.02.2015 року.
Тому твердження представника відповідача відносно того, що зміни до законодавчих актів, якими були закріплені гарантії щодо збереження робочого місця та середнього заробітку за громадянами, які проходять службу під час особливого періоду набрали законної сили з 11.06.2015 року суд не може взяти до уваги.
Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 3 ч. 1 ст. 36 та ч. 3 ст. 119 КЗпП України, тому вимога про поновлення на роботі є такою, що підлягає задоволенню, оскільки, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1 ст. 235 КЗпП України).
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника.
Як вбачається із матеріалів справи, до суду із позовом про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу представник позивача звернувся 23.05.2016 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції (а.с.1). В подальшому він збільшив позовні вимоги та просив стягнути заробітну плату за період вимушеного прогулу з 03.04.2015 року по 23.04.2017 року.
На момент винесення даного рішення з часу звернення до суду, позов про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не розглядається більше одного року, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року, з 03.04.2015 року по 02.04.2016 року.
Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який має бути стягнутий на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 цього Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки КЛПЗ «Бобровицька ЦРЛ» про заробітну плату №249 від 10.05.2016 року, заробітна плата позивача за лютий 2015 року становить 1667, 68 грн., за березень 2015 року 1839, 71 грн. Кількість відпрацьованих годин в лютому та березні 2015 року 168 та 183 години (а.с.11). Середньогодинна заробітна плата позивача складає 9, 99 грн. ((1667,68+1839,71):(168+183)).
Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №319 від 25.05.2006 року «Про затвердження норм робочого часу для працівників закладів та установ охорони здоров`я», тижнева норма тривалості робочого часу для посади, яку займав позивач становить 38,5 годин.
Таким чином, сума, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу за період з 03.04.2015 року по 02.04.2016 року (52 тижні) складає: 52 тижні х 38,5 год. х 9,99 грн. (середньогодинна заробітна плата) = 20 000 грн. 00 коп.
Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Враховуючи те, що позивач в справі звільнений від сплати судового збору та те, що його позовні вимоги задоволені частково, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави суми судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог, що становить 951, 60 грн.
Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст.ст. 10,11,57-60, 88,209,212-215,218, 367 ЦПК України, 36, 119, 233, 234, 235 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 1 Закону України « Про оборону України», Законом України « Про затвердження Указу Президента України « Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, Законом України « Про затвердження Указу Президента України « Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року, ст. 1 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію,
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.
Поновити ОСОБА_2 строк для звернення до суду з позовом до Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» №32 від 03.04.2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади сестри медичної стаціонару неврологічного відділення з 03.04.2015 року для проходження строкової військової служби.
Поновити ОСОБА_2 на посаді сестри медичної стаціонару неврологічного відділення Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня».
Стягнути з Комунального лікувально-профілактичного закладу «Бобровицька центральна районна лікарня» на користь держави судовий збір у сумі 951 (дев`ятсот п`ятдесят три ) гривні 60 коп.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Чернігівської області через Бобровицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .
Суддя Л.М.Демченко