Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кафідової О.В., Леванчука А.О.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 02 березня 2012 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Мають малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на фактичне припинення шлюбних відносин з жовтня 2015 року та на те, що причиною розпаду родини є різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та довіри, зловживання відповідачем наркотичними речовинами, що суперечить її інтересам та інтересам дитини, просила розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року, позов задоволено частково.

Розірвано шлюб, зареєстрований 02 березня 2012 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, за актовим записом № 11, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_3 залишено без змін.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Рішення судів в іншій частині не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що згідно з актовим записом № 11, складеного 02 березня 2012 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач та відповідач втратили один до одного почуття взаємної поваги, любові, дружби та взаємодопомоги. Сторони з жовтня 2015 року не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, не мають намірів щодо підтримання шлюбних відносин.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 не навела жодних обґрунтувань у підтвердження наявності спору між сторонами щодо місця проживання сина, не надала доказів на підтвердження своїх вимог, а отже підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За приписами ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини, а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, дійсно саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів та третіх осіб (ст. 33 ЦПК України).

У порушення вимог процесуального закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, не сприяв повному і всебічному встановленню обставин справи, не роз'яснив позивачу права заявляти клопотання та залучати до участі у справі третіх осіб, не звернув уваги та не дав жодної оцінки заяві відповідача щодо визнання позовних вимог в повному обсязі, не врахував обставини на які посилається позивач щодо поведінки відповідача та його вплив на розвиток дитини.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено неповно, ухвалені у справі судові рішення в частині визначення місця проживання дитини не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що призвели до неправильного вирішення спору та в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування в указаній частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року в частині визначення місця проживання дитини скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В.Дем'яносов

Судді: О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

О.М. Ситнік

О.В. Ступак