ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 13 листопада 2006 року № DNH4KS67300506 відповідач отримала кредит у розмірі 9 194 грн 60 коп. зі сплатою за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На порушення умов вказаного договору відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку із чим станом на 15 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 73 669 грн 82 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути на його користь з ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 13 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № DNH4KS67300506, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 9 194 грн 60 коп. зі сплатою за користування кредитом 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 13 травня 2010 року.

Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами (Правилами) надання банківських послуг та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю у п'ять років.

Згідно з наданим банком розрахунком у зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов укладеного між сторонами договору виникла заборгованість у розмірі 73 669 грн 82 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 938 грн 10 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 24 165 грн 37 коп.; заборгованості за пенею - 40 582 грн 07 коп.; а також штрафів: 500 грн (фіксована частина) та 3 484 грн 28 коп. (процентна складова).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, про застосування наслідків пропуску якого заявлено відповідачем. При цьому, судом не береться до уваги п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, де строк позовної давності встановлено у 5 років, оскільки позичальник такі умови договору не підписував і свого погодження на збільшення строку позовної давності не надавала.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно зі ст. 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК Українипередбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 259 ЦК Українивстановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 10, 11, 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та правильно виходили із того, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), п. 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю у п'ять років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 13 листопада 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, тому дійшли обґрунтованого висновку, що сторонами не досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги щодо переривання строку позовної давності у зв'язку із вчиненням відповідачем дій, які свідчать про визнання нею боргу перед банком, зокрема, часткове погашення кредитної заборгованості протягом 2010-2014 років є необґрунтованими, оскільки на їх підтвердження банком не надано жодних доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити на підставі ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик