Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

за участі секретарів Костів Л.М., Бурячек О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», звертаючись до суду, пред'явило позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як солідарних боржників, про стягнення на свою користь заборгованості за Кредитним договором №189/П/74/2008-840 від 18 квітня 2008 року, яка станом на 12 червня 2015 року становить 11 564,33 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 243 168,89 грн.

12 квітня 2017 року представник позивача ПАТ КБ «Надра» подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, за змістом поданої до суду заяви просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за Кредитним договором №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року в сумі 8706,97 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 183 085,76грн., за пенею та штрафом в розмірі 57958,83грн., яка включає: заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена - 7264,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 152 743,72грн.; заборгованість за відсотками, у тому числі прострочена - 1442,97 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 30342,04грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 43874,82 грн.; штраф за порушення умов додаткової угоди до кредитного договору - 14084,01грн.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2016 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою. (а.с.16-17 т.2)

Відповідно до предмету позову за зустрічним позовом, позивачем ОСОБА_2 пред'явлено позов до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» з вимогою «Визнати припиненою поруку ОСОБА_2 за договором «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року, укладеним між ОСОБА_2, ОСОБА_1 з однієї сторони та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра». (а.с.2-5 т.2)

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору. (т.2 а.с.160-161)

Відповідно до предмету позову за зустрічним позовом, позивачем ОСОБА_1 пред'явлено позов до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» з вимогою «Визнати недійсним договір «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 з однієї сторони та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра». (т.2 а.с.151-154)

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав, просив позов задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічних позовів, пояснив, що 18 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Надра" (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»), ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_2 (Поручитель) було укладено Договір «Автопакет» №189/П/74/2008-840 (далі по тексту - Договір), відповідно до якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 21720,79 доларів США, в порядку та на умовах, визначених Договором, на придбання автотранспортного засобу та витрати, пов'язані з його державною реєстрацією в МРЕВ при УДАІ УМВС України та комісії банку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,25% річних, з терміном погашення до 17 квітня 2015 року. При підписанні кредитного договору позичальник погодилась з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, за умовами кредитного договору отримані кредитні кошти були перераховані банком на рахунок Виробничо-комерційної фірми «АМК Ltd», на підставі Договору №112-02 від 18 квітня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 , тому не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, оскільки позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі в частині видачі кредитних коштів, тому відсутні правові підстави для визнання недійним кредитного договору, враховуючи той факт, що позичальник виконувала зобов'язання по кредитному договору, погашала тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами в іноземній валюті. Представник позивача, вважає, що в межах даного спору, позивачем дотримано строки для звернення з цим позовом до суду з вимогами до відповідачів, як солідарних боржників, тому не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до заявлених вимог по первісному позову та вважати припиненою поруку за договором поруки, який укладено з відповідачем ОСОБА_2, зважаючи на те, що за умовами кредитного договору позичальник мав погасити кредит до 17 квітня 2015 року, а з цим позовом до суду позивач звернувся 18 листопада 2015 року ( дата відправлення позову до суду через засоби поштового зв'язку).

Представник відповідачів - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала в повному обсязі, просила в позові відмовити, та задовольнити зустрічні позови відповідачів, враховуючи письмові заперечення на позов, які долучені до матеріалів справи (т.2.а.с.147-149), які за змістом є аналогічними обґрунтуванню зустрічних позовів, та заяву про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.39), пояснила, що дійсно 18 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Надра" (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»), ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_2 (Поручитель) було укладено Договір «Автопакет» №189/П/74/2008-840. За умовами кредитного договору, Банк зобов'язувався надати кредитні кошти в розмірі 21720,79 доларів США, валютою кредитування сторони договору визначили - долари США, однак кредитні кошти позичальник ОСОБА_1 особисто не отримувала, на заяві про видачу готівки №387 від 18 квітня 2008 року міститься підпис невідомої особи, а не ОСОБА_1, ці обставини доведено шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи, яка проведена в межах розгляду даної цивільної справи, кошти за придбаний автомобіль перераховано банком в гривнях в сумі 106 431,87 грн. на рахунок автосалону Виробничо-комерційної фірми «АМК Ltd», де було придбано автомобіль, тому з урахуванням положень ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були отримані ним у позикодавця, що дає підстави визнати недійсним кредитний договір. Також, наявні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, поручителя за кредитним договором, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів, позичальника та поручителя, заборгованості по кредитному договору в листопаді 2015 року (позов датований 18.11.2015 року), відповідно до умов п.1.1 Кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту - 17 квітня 2015 року, отже порука ОСОБА_2 припинилась 18.10.2015 року після спливу шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання - з дати 17 квітня 2015 року, тому з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК наявні підстави визнати припиненою поруку ОСОБА_2 за Договором «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року, укладеним між ОСОБА_2, ОСОБА_1 з однієї сторони та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра».

Заслухавши пояснення, представника позивача ОСОБА_3, представників відповідачів ОСОБА_4, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. ( ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність")

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 18 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Надра" (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»), ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_2 (Поручитель) було укладено Договір «Автопакет» №189/П/74/2008-840 (далі по тексту - Договір), відповідно до якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 21720,79 доларів США, в порядку та на умовах, визначених Договором, на придбання автотранспортного засобу та витрати, пов'язані з його державною реєстрацією в МРЕВ при УДАІ УМВС України та комісії банку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,25% річних, з терміном погашення до 17 квітня 2015 року, а Позичальник зобов'язувався повернути кредит та сплачувати передбачені договором проценти по кредиту в порядку, передбаченому умовами договору, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 426,00 доларів США. (т.1 а.с. 6-8)

Відповідно до пунктів 2.1., 2.1.1. Договору, надання кредиту та коштів в рамках кредитної лінії проводиться шляхом: видачі готівки Позичальнику через касу Банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях/іноземній валюті - доларах США/Євро; або перерахуванням коштів за реквізитами, вказаними Позичальником письмово, або перерахуванням коштів на поточний рахунок Позичальника за реквізитами, вказаними Позичальником. Моментом (днем) надання кредиту/коштів в рамках кредитної лінії вважається день утворення заборгованості на позичкових рахунках, відкритих у структурному підрозділі Банку: Відділення №74 філії ВАТ КБ Надра Київське РУ №2501, на якому обліковується заборгованість Позичальника по Кредиту.

Пунктами 3.2.1.-3.2.3. Договору визначено, що згідно з цим Договором Поручитель безвідривно та безспірно зобов'язується відповідати перед Банком за належне виконання Позивальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з цього Договору. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж об'ємі, що і Позичальник. Позичальник і Поручитель відповідають перед Банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право Банка вимагати виконання зобов'язань, вказаних у цьому Договорі, (повністю чи у будь-якій його частині) як від Позичальника та Поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідальність Поручителя виникає як у випадку невиконання Позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при невиконанні Позичальником зобов'язань в цілому.

Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання зобов'язань (п.8.5. Договору).

07 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Надра" (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра»), ОСОБА_1 (Позичальник) та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено Додаткову угоду №1 до Договору «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18 квітня 2008 року, якою визначено, що мінімальний необхідний платіж складає 425,28 доларів США (т.1 а.с.9-13).

Цього ж числа, між Кредитором і Позичальником укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №189/П/74/2008-840 від 18 квітня 2008 року, в якій на виконання вимог п.1.1.1. Договору сторони встановили щомісячну суму мінімального необхідного платежу, вказаного у графіку, що містить текст даної угоди (т.1 а.с.14).

ОСОБА_1, звертаючись до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра» з вимогою про визнання недійсним Договору «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року, посилається на те, що умовами договору передбачено надання позичальнику кредиту готівкою через касу банку, проте позичальник ОСОБА_1 на руки через касу банку кредитні кошти не отримувала, адже кошти на придбання автомобіля були перераховані банком в гривнях в сумі 106431,87 грн. на рахунок автосалону - ВКФ «АМК LTD», де було придбано автомобіль. Однак банк не надав суду розрахункові документи, які б підтверджували, що ОСОБА_1 надала банку доручення про перерахування грошей з її поточного рахунку на рахунок ВКФ «АМК LTD». Меморіальний ордер про перерахування 106431,87 грн. не є доказом отримання позичальником коштів у доларах США, не містить її підпису, що у сукупності наведених обставин дає підстави визнати недійним кредитний договір на підставі ст.ст.203, 215, 1051 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вже зазначалось вище, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦПК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В межах розгляду цивільної спавши, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, про що постановлено ухвалу суду від 11 липня 2016 року (а.с.77 т.2).

Відповідно до Висновку судово-почеркознавчої експертизи №14470 від 21.12.2016р., проведеної експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» ОСОБА_6, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1, зображення якого міститься в графі «Зазначену суму одержав» в електрофотокопії Заяви про видачу готівки №387 від 18.04.2008р. виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 ( а.с.117-122 т.2)

Згідно зі ст.147 ЦПК України, висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному, безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як убачається зі змісту заперечень представника відповідачів на первісний позов та зі змісту зустрічної позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним, ОСОБА_1 фактично оспорюється не факт надання/отримання кредитних коштів, а факт їх отримання зазначеним відповідачем через касу банку готівкою в іноземній валюті, що, на думку сторони відповідачів, є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Погодитися з такими доводами зустрічної позовної заяви суд не вбачає підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 р. № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Статтею 1051 ЦК України визначено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При цьому, оспорювання договору позики за даною статтею здійснюється у судовому порядку на підставі наданих суду належних та допустимих доказів, що мають підтверджувати так звану безвалютність позики в цілому, чи у певній частині. В даному випадку, при встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей (або речей визначених родовими ознаками), договір позики вважається неукладеним.

Проте, встановлення судом факту безвалютності позики не є і не може бути визначеною законом підставою для визнання договору недійсним, як про це заявлено у зустрічному позові ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору.

Крім того, відсутні й підстави дійти висновку про те, що кредитні кошти не були надані позичальнику банком, з огляду на таке.

Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 не оспорює факт надання їй кредиту, а лише зазначає, що кредитні кошти вона не отримувала через касу банку готівкою, як це передбачено умовами кредитного договору, а були перераховані банком на рахунок автосалону.

Проте, пунктом 2.1. Договору передбачено надання кредиту як шляхом видачі готівки Позичальнику через касу Банку, так і шляхом перерахуванням коштів за реквізитами, вказаними Позичальником.

Тому твердження сторони відповідача ОСОБА_1 про те, що кредитні кошти повинні були надаватися лише готівкою через касу банку є безпідставними, оскільки суперечать умовам укладеного кредитного договору.

При цьому, факт надання ПАТ КБ «Надра» кредитних коштів за Договором «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року підтверджується меморіальним ордером №1 від 18.04.2008 року (т.1 а.с.223), за яким грошові кошти в сумі 106431,87грн. були перераховані ВКФ «АМК LTD» на розрахунковий рахунок даного підприємства (р/р 00 в АБ «Брокбізнесбанк»), вказаний в укладеному між ВКФ «АМК LTD» та ОСОБА_1 Договорі №112-02 від 18.04.2008 року, який є договором купівлі-продажу автомобіля, умовами якого передбачено, що оплата за договором здійснюється покупцем в національній валюті України, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця (т.1 а.с.209-212). Крім того, 2193,77грн. були перераховані банком позивача як комісія (т.1 а.с.221), а 50,00грн. - транзит по операціях з ПДВ (т.1 а.с.222).

Крім того, як убачається з наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості ( а.с.4-5 т.1), до 19.03.2014 р. відповідачем ОСОБА_1, позичальником, виконувалися кредитні зобов'язання за Договором «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року та було сплачено суму кредиту в розмірі 14456,79 доларів США та суму процентів в розмірі 16500,49грн.

Наведені вище обставини щодо виконання банком умов договору по наданню безготівкових кредитних коштів позичальнику ОСОБА_1 також підтверджуються випискою по рахункам за кредитним договором №189/П/74/2008-840 (т.1 а.с.48-205).

Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що виходячи з висновку експерта, заява на видачу готівки не підтверджує факт отримання кредиту, спростовується матеріалами справи, а тому даний висновок не прийнятий судом до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України)

Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України)

Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Нормами ст. 525 ЦК України встановлена неприпустимість односторонньої відмови від зобов'язання або одностороння зміна його умов.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

В статті 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтями 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню Кредиту/Кредитної лінії, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.2 Кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10 цього Договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок.

Також в п. 5.4. Договору сторони встановили, що Поручитель у випадку невиконання чи неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому Договору, виплачує Банку пеню від загальної суми заборгованості Позичальника по договору в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення з дня виникнення зобов'язання Поручителя погасити заборгованість Позичальника.

Виходячи з наданого ПАТ КБ «Надра» розрахунку заявлених позовних вимог за первісним позовом, станом на 12.06.2015 року у ОСОБА_1 (Позичальника) виникла заборгованість по Договору «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року в загальному розмірі 9376,76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 241044,59грн., яка включає: заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена - 7264,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 152743,72 грн.; заборгованість за відсотками, у тому числі прострочена - 1442,97 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 30342,04грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 43874,82грн.; штраф за порушення умов додаткової угоди до кредитного договору - 669,76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить14084,01грн.

Як роз'яснено у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятись в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день пред'явлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України), така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-190цс15.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014р. у справі №6-145цс14, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Враховуючи, що кредит був виданий в іноземній валюті - доларах США, що підтверджується наявними в матеріалах справи: банківською ліцензією, дозволом та додатком до нього (т.2 а.с.103-105), суд вважає правомірними вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (тіло кредиту та проценти) в іноземній валюті, із зазначенням еквіваленту в національній валюті України - гривні, як про це заявлено у позові, а саме - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена - 7264,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 152743,72грн.; заборгованість за відсотками, у тому числі прострочена - 1442,97 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 30342,04грн.

Під час розгляду справи, представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог (т.1 а.с.39).

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Дослідивши та вивчивши долучені ПАТ КБ «Надра» розрахунки заборгованості за кредитним договором, суд встановив, що останнє погашення заборгованості ОСОБА_1 мало місце 19.03.2014 року.

Доказів вчинення відповідачем інших платежів, чи списання банком коштів в рахунок погашення заборгованості при настанні строків платежів суду не надано.

Позивач ПАТ КБ «Надра» звернувся з даним позовом до суду 18.11.2015 року.

За умовами Договору, сторони встановили як кінцевий строк повернення кредиту - 17.04.2015р., так і строк виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - до 18 числа кожного місяця.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами укладеного між сторонами у справі кредитного договору, позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, який в даному випадку має відраховуватися з 18 числа кожного місяця.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі №6-20цс14, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України, в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вирішуючи питання застосування до склавшихся між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 відносин строків позовної давності, суд враховує, що Позичальником останній раз здійснено погашення заборгованості по кредитному договору 19.03.2014 року, з цим позовом до суду ПАТ «КБ «Надра» звернулось 18.11.2015 року, що свідчить про дотримання банком загального трирічного строку позовної давності про стягнення боргу по кредитному договору.

Виходячи з наведеного, з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та за процентами в розмірі, визначеному в заяві банку про зменшення позовних вимог.

Разом з тим, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у Справі № 6-116цс13.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи, що визначені ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України строки по стягненню пені та штрафу сплили 18.03.2015р., банк звернувся з позовом до суду 18.11.2015 року, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «КБ «Надра» в частині вимог до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по пені та штрафу не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, відповідно до змісту ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Порука за своєю сутністю - це фідуціарна угода, яка ґрунтується на довірі сторін. Ці довірчі стосунки майбутніх учасників правовідносин сприяють її укладенню і, власне, є передумовою встановлення правовідносин поруки.

Термін „порука", застосований законодавцем у статті 559 Цивільного кодексу України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, Порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений, або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

Відповідно до частини 1 статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно з частиною 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з частиною 1 статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно з частиною 2 статті 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Як убачається з п.8.5. Договору «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року, він діє до повного виконання зобов'язань. Положення аналогічного змісту міститься в п.8.3. Додаткової угоди №1 від 07.09.2010р. до цього договору. Отже даними пунктами договору та додаткової угоди до нього не встановлений ані строк дії цього договору, ані строк припинення поруки (в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України), тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Разом з тим, згідно умов Договору «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року, боржник ОСОБА_1 взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами не пізніше 17 квітня 2015 року.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-53цс15 від 17.09.2014р.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 Цивільного процесуального кодексу України) можна зробити висновок про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.

ПАТ «КБ «Надра» з даним позовом звернувся до суду 18 листопада 2015 року (т.1 а.с.25), тобто через сім місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому відсутні підстави для задоволення первісного позову в частині вимог, які пред'явлено до поручителя ОСОБА_2, як солідарного боржника, за встановлених обставин правомірним є вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою.

Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням вимог майнового та немайнаого характеру, які підлягають задоволенню в межах даного спору, суд присуджує стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2746,29 грн., та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., які сплачено за подання зустрічного позову, що підтверджується оригіналом платіжного документу.

На підставі викладеного, ст.ст. 6, 15, 251-253, 256-258, 261, 266, 267, 525, 526, 533, 546, 549, 553, 554, 559, 589, 590, 610-612, 628, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за Договором «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року в розмірі 8706,97 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 183085,76грн., що за офіційним курсом НБУ становить 152743,72 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судовий збір в розмірі 2746,29 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою - задовольнити.

Визнати припиненою поруку ОСОБА_2 за Договором «Автопакет» №189/П/74/2008-840 від 18.04.2008 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_1 з однієї сторони та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я