У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області, державного підприємства «Селидіввугілля» про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог посилався на те, що 16 квітня 2008 року з ним на державному підприємстві «Селидіввугілля» (далі - ДП «Селидіввугілля») стався нещасний випадок на виробництві і як наслідок за висновком медико-соціальної експертної комісії йому встановлено першу групу інвалідності з трудового каліцтва безстроково. Вважав, що відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області (далі - Фонд соцстраху) систематично порушує його права на отримання належних та якісних медико-соціальних послуг, зокрема, у частині своєчасного забезпечення спеціальними засобами пересування, а саме інвалідними візками для кімнатного та спортивного використання. На виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2012 року Фонд соцстраху забезпечило його вищевказаними спеціальними засобами. Проте у лютому 2015 року сплинув дворічний строк експлуатації наданого йому візка для кімнатного використання, а у вересні 2015 року - дворічний строк експлуатації візка для спортивного використання.

На його неодноразові звернення щодо забезпечення візками відповідач не реагував, у зв'язку із чим він був вимушений за власні кошти, самостійно виготовивши їх і придбавши у себе як у підприємця, придбати зазначені засоби пересування. При цьому відповідач відмовився відшкодувати йому вартість їх самостійного придбання у загальному розмірі 195 тис. грн. Такими діями відповідача йому також завдано моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 100 тис. грн.

Крім того, позивач зазначав про те, що 29 березня 2016 року він звернувся до ДП «Селидіввугілля» із заявою про фінансування та придбання для нього мобільного підйомника по сходах PT-UNI 130 вартістю 144 900 грн, проте підприємством у задоволенні його заяви було відмовлено.

ОСОБА_3 вважав такі дії Фонду соцстраху протиправними, а відмову ДП «Селидіввугілля» у фінансуванні витрат на закупівлю мобільного підйомника по сходах безпідставною, у зв'язку із чим просив суд: визнати неправомірною бездіяльність Фонду соцстраху щодо своєчасного чергового забезпечення його візком для кімнатного використання з 21 лютого 2015 року та візком для спортивного використання з 30 вересня 2015 року; визнати неправомірними дії Фонду соцстраху щодо відмови у відшкодуванні вартості самостійно придбаних ним візків; стягнути з Фонду соцстраху на його користь 195 тис. грн у рахунок відшкодування вартості самостійно придбаних ним візків; стягнути з Фонду соцстраху на його користь 100 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок несвоєчасного надання матеріального забезпечення та соціальних послуг; стягнути з ДП «Селидіввугілля» на його користь вартість мобільного підйомника по сходах PT-UNI 130 у сумі 144 900 грн, згідно рахунку від 27 квітня 2016 року.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 1 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області щодо своєчасного чергового забезпечення ОСОБА_3 інвалідним візком для кімнатного використання з 21 лютого 2015 року та інвалідним візком для спортивного використання з 30 вересня 2015 року, відповідно до вимог ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Визнано неправомірними дії відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області щодо відмови у відшкодуванні ОСОБА_3 вартості самостійно придбаних візків для кімнатного та спортивного використання. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області на користь ОСОБА_3 вартість придбаних ним візків для кімнатного та спортивного використання у розмірі 195 тис. грн. Стягнуто відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 тис. грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 1 серпня 2016 року в частині визнання дій неправомірними, стягнення вартості інвалідних візків та відшкодування моральної шкоди скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області щодо своєчасного чергового забезпечення ОСОБА_3 візком для кімнатного використання з 21 лютого 2015 року, зобов'язавши відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області надати ОСОБА_3 візок для кімнатного використання. У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання неправомірною бездіяльність відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Селидові Донецької області щодо своєчасного чергового забезпечення ОСОБА_3 візком для спортивного використання з 30 вересня 2015 року, стягнення вартості інвалідних візків, відшкодування моральної шкоди відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено неправомірну бездіяльність Фонду соцстраху щодо своєчасного забезпечення його спеціальними засобами пересування, а саме інвалідними візками для кімнатного та спортивного використання, а також дії Фонду щодо відмови у відшкодуванні позивачу вартості самостійно придбаних ним візків. Зазначеними діями відповідача позивачу також було завдано моральної шкоди, яку суд виходячи з засад розумності, виваженості, справедливості та доведеності стягнув на його користь.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов, виходив із того, що дії Фонду соцстраху щодо несвоєчасного забезпечення позивача інвалідним візком активного типу, потреба у використанні якої визначено висновком медико-соціальної експертної комісії, є неправомірними, так як наданий 21 лютого 2013 року позивачу інвалідний візок активного типу потребує заміни, оскільки строк його виростання передбачено у два роки. Вимоги позивача про визнання неправомірними дій відповідача в частині несвоєчасного забезпечення його візком для спортивного використання безпідставні, так як строк використання наданого йому 30 вересня 2013 року візка для зайняття баскетболом не встановлено, а тому строк його експлуатації не сплив. Фінансування витрат, пов'язаних із виготовленням, поставкою і ремонтом технічних засобів реабілітації, їх післягарантійний ремонт здійснюється Фондом соцстраху виключно підприємствам, установам, які їх виготовляють, поставляють і ремонтують, тобто на договірній основі, а тому відшкодування вартості придбаних самостійно позивачем інвалідних візків чинним законодавством не передбачено. При цьому апеляційний суд вказав, що вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди ним не доведені.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судами встановлено, що 16 квітня 2008 року з ОСОБА_3 на ДП «Селидіввугілля» стався нещасний випадок на виробництві. Висновком медико-соціальної експертної комісії йому встановлено першу групу інвалідності з трудового каліцтва безстроково та визначено потребу у додаткових видах допомоги, у тому числі забезпечені інвалідними візками.

21 лютого 2013 року та 30 вересня 2013 року ОСОБА_3 за рахунок коштів Фонду соцстраху забезпечено інвалідними візками для кімнатного та спортивного використання, що підтверджується актами приймання-передачі засобів пересування від 30 вересня 2013 року та від 21 лютого 2013 року відповідно.

У п. 7 Положення про забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації потерпілих унаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 25 березня 2008 року № 23, передбачено, що крісла колісні (коляски) активного типу видаються на два роки.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 згідно витягів з реєстру платників єдиного податку від 27 жовтня 2015 року та від 14 грудня 2015 року є фізичною особою-підприємцем та займається господарською діяльністю з виробництва велосипедів, дитячих та інвалідних візків. Позивач зазначив, що 10 грудня 2015 року він самостійно виготовив та придбав у себе, як у фізичної особи-підприємця, інвалідний візок для кімнатного використання вартістю 95 тис. грн та візок для спортивного використання вартістю 100 тис. грн.

11 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Фонду соцстраху щодо відшкодування йому вартості самостійно придбаних інвалідних візків для кімнатного та спортивного використання.

Листом від 28 січня 2016 року Фонд соцстраху повідомив ОСОБА_3 про відсутність правових підстав для відшкодування коштів постраждалим на виробництві за самостійно придбані ними технічні та інші засоби реабілітації.

У заяві від 10 лютого 2016 року ОСОБА_3 відмовився від запропонованого Фондом соцстраху інвалідного візка Flaer 19 з тих підстав, що 10 грудня 2015 року придбав самостійно засоби пересування у зв'язку із закінченням терміну експлуатації попереднього візка та несвоєчасного забезпечення ним його Фондом, а тому повторно порушував питання щодо відшкодування вартості самостійно придбаних візків.

Листом від 22 лютого 2016 року Фонд соцстраху повідомив позивача про відсутність правових підстав для відшкодування коштів постраждалим на виробництві за самостійно придбані технічні та інші засоби реабілітації та запропонував ОСОБА_3 повторно розглянути питання щодо можливості заміни інвалідного візка Flaer 19 на аналогічну модель.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов ОСОБА_3, апеляційний суд, вірно застосувавши норми ст. 1195 ЦК України, ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Положення про забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації потерпілих унаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 25 березня 2008 року № 23, дійшов до правильного висновку про те, що дії Фонду соцстраху щодо несвоєчасного забезпечення позивача інвалідним візком активного типу, потреба у використанні якої визначено висновком медико-соціальної експертної комісії, є неправомірними, так як наданий 21 лютого 2013 року позивачу інвалідний візок активного типу потребує заміни, оскільки строк його виростання передбачено у два роки.

Вимоги позивача про неправомірні дії відповідача в частині несвоєчасного забезпечення його візком для спортивного використання безпідставні, так як строк використання наданого йому 30 вересня 2013 року візка для зайняття баскетболом вищевказаним Положенням не встановлено, а тому строк його експлуатації не сплив.

Також є правильними висновки апеляційного суду про те, що фінансування витрат, пов'язаних із виготовленням, поставкою і ремонтом технічних засобів реабілітації, їх післягарантійний ремонт здійснюється Фондом соцстраху виключно підприємствам, установам, які їх виготовляють, поставляють і ремонтують, тобто на договірній основі, а тому відшкодування вартості придбаних самостійно позивачем інвалідних візків чинним законодавством не передбачено.

У зазначеній вище частині позовних вимог ОСОБА_3 рішення апеляційного суду є законним, відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону та досліджені згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Проте колегія суддів вважає, що апеляційний суд, задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та визнаючи неправомірною бездіяльність Фонду соцстраху щодо своєчасного чергового забезпечення позивача візком для кімнатного використання з 21 лютого 2015 року, дійшов висновку про неправомірність дій відповідача. Проте суд відмовив йому у відшкодуванні моральної шкоди, яку позивач обґрунтовував саме неправомірними діями відповідача.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте у порушення положень ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При цьому, пославшись на те, що ОСОБА_3 не довів, якими діями чи бездіяльністю відповідача йому завдано моральної шкоди, апеляційний суд не звернув уваги на те, що суд частково визнав дії відповідача такими, що порушують права позивача. Отже, висновок апеляційного суду є взаємовиключним, суперечливим й таким, що ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПКК України.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Донецької області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта