АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/4220/16-ц Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/790/2711/17 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів купівлі-продажу
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Кругової С.С.,

за участю секретаря: Радченко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна з незаконного володіння, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна з незаконного володіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.06.2016 року було встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та за позивачем було визнано право власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру після смерті ОСОБА_6, померлого 22.04.2015 року. ОСОБА_7 відомостей Реєстру прав на нерухоме майно, позивачеві стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ця квартира була зареєстрована за ОСОБА_1 ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2016 р., укладеним між нею та померлим ОСОБА_6, майже через рік після його смерті. Тобто, відповідач незаконно набула право власності, всупереч вимогам ч.ч.1, 2, 3 ст.203 ЦК України, тому договір купівлі-продажу квартири від 29.03.2016 року є недійсним.

Зважаючи на викладене, та з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір купівлі продажу квартири від 29.03.2016 року, та витребувати спірну квартиру № 7, розташовану в м. Харкові по вул. Харківських дивізій, 4/2, з володіння ОСОБА_1 та повернути її позивачу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що на момент укладання договору ОСОБА_3 надала правовстановлюючий документ на спірне нерухоме майно, і він не мав жодних сумнівів з приводу власника квартири. З цих підстав, позивач за зустрічним позовом вважає себе добросовісним набувачем спірної квартири та просить визнати за ним право власності.

Тому, просив визнати його добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, придбаної на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 12.08.2016 року між ним та ОСОБА_3

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2017 року зустрічний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 добросовісним набувачем квартири №7 у буд.№4/2 по вул.Харківських Дивізій в м.Харкові. У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено. Визнано недійсним договір від 29.03.2016 р. купівлі-продажу квартири №7 у буд.№4/2 по вул..Харківських Дивізій в м.Харкові, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4. Витребувано з володіння ОСОБА_1 та зобовязано останнього повернути на користь ОСОБА_2 квартиру № 7 у буд.№4/2 по вул..Харківських Дивізій в м. Харкові. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вказаного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 просить відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 просить задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, зазначає, що районним судом не було встановлено ким саме було укладено та підписано договір купівлі - продажу спірної квартири від 29.03.2016 року. Крім того, як вказує апелянт, в момент укладення зазначеного договору, ОСОБА_2 не мав зареєстрованого в установленому законом порядку права власності на спірне нерухоме майно, і, як наслідок, не був його власником.

Рішення суду в частині визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем не окаржується, отже і не переглядається.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, не спростовано, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.11.2002 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним № 8-06-278545-Ц2, право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 первісно було зареєстровано за ОСОБА_6

ОСОБА_7 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 08.09.2016 року вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 22.04.2015 року, про що внесено відповідний актовий запис про смерть №8.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.06.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, Харківської міської ради, третя особа: ХДНК №12, яке набрало законної сили 05.07.2016 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Між тим, 29.03.2016 року, від імені ОСОБА_6, який на той час вже помер, та ОСОБА_3 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 був посвідчений договір купівлі-продажу, реєстровий №265, на підставі якого відповідач ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка на момент відчуження була зареєстрована на імя ОСОБА_6

Суд першої інстанції при вирішенні спору правильно, застосував норми матеріального права.

Так, у відповідності до вимог ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки беззаперечно встановлено, що оспорюваний правочин був укладений після смерті ОСОБА_6, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для визнання його недійсним за ч. 1-3 ст. 203 ЦК України.

12.08.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за р.№1623, за яким відповідач ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1, яка на момент відчуження була зареєстрована на імя ОСОБА_3

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 23 січня 2013 року у справі за №6-164цс12, від 11 червня 2014 року у справі за № 6-52цс14, від 16 вересня 2015 року у справі за № 6-1203цс15.

Колегія суддів вважає, що згідно положень ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1268 ЦК України ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_6, до складу спадщини після смерті якого увійшла квартира АДРЕСА_1, яка вибула із володіння спадкоємця поза його волею, а тому є підстави для витребування майна від добросовісного набувача.

Так, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Отже помилковим є твердження ОСОБА_1 про те, що неможна вважати, що спірне нерухоме майно поза волею вибуло з володіння ОСОБА_2, який на час укладення оспорюваного правочину не зареєстрував своє право власностів на спадкове майно.

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які є підставами для скасування судових рішень.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Н.П.Пилипчук

Судді: А.І. Колтунова

ОСОБА_9