Справа № 372/393/17 Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/4259/17 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв В. О.
Категорія 20 26.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

26 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устименко Вікторія Тимофіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 03 липня 2015 року, укладеного на користь ОСОБА_3

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 червня 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належні на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок. 03 липня 2015 року приватним нотаріусом Устименко В.Т. було посвідчено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер розміром 0,25 га, що знаходиться за вказаною адресою на користь відповідача ОСОБА_3 Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на все належне їй майно. 27 лютого 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1. Оскільки земельна ділянка розміром 0,25 га входила до заповіту разом з жилим будинком, що знаходиться на ній, права позивача є порушеними. Земельна ділянка є приналежністю житлового будинку та наслідує його долю. Крім того, відповідач заборонила позивачу обробляти спірну земельну ділянку та збирати врожай. При вчиненні оспорюваного правочину приватним нотаріусом Устименко В.Т. було допущено порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд позбавив права ОСОБА_2 розпоряджатися ? частиною житлового будинку. Суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 120 ЗК України, ст.ст. 186-187, 377, 381, 1225 ЦК України. ? частині земельної ділянки мала увійти до складу спадкової маси, оскільки на ній розташовано житловий будинок, який успадкував позивач. Приватним нотаріусом порушено вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 13 червня 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким належні їй на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, заповіла в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.26, т.1).

03 липня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якого останній передано у власність земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 розміром 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т., зареєстрований в реєстрі за № 739 (а.с.38, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.42, т.1).

27 лютого 2016 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваного правочину були порушені його права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказує на те, що 13 червня 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла йому та ОСОБА_3 в рівних частках житловий будинок по АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій він розміщений. 03 липня 2015 року ОСОБА_5 подарувала земельну ділянку за вказаною адресою ОСОБА_3 Позивач вважає, що договір дарування порушує його права, оскільки на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який він успадкував після смерті матері, а земельна ділянка розміром 0,25 га входила до заповіту.

Однак, такі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст. ст. 1216, 1220, 1233 ЦК України спадкуванням є перехід прав від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

У розумінні вказаних норм закону до спадкоємця переходить право на спадкове майно лише після смерті спадкодавця та за умови прийняття ним спадщини. До моменту відкриття спадщини майно, зазначене у заповіті, належить спадкодавцю. Так, після складання заповіту ОСОБА_5, будучи власником земельної ділянки, на власний розсуд розпорядилася нею, подарувавши її ОСОБА_3

ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування не являвся власником житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, що перейшла до ОСОБА_3 за договором дарування. У зв'язку з цим, права позивача жодним чином не порушені оспорюваним договором дарування.

Посилання ОСОБА_2 на норми ст. 120 ЗК України, ст. ст. 377, 1225 ЦК України не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позовна заява не містить вимог позивача про визнання за ним права власності на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку. Право власності на житловий будинок перейшло до позивача після укладення оспорюваного договору дарування.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що під час посвідчення договору дарування приватним нотаріусом було порушено вимоги Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій. Однак, вказані доводи ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у момент укладення договору дарування ОСОБА_2 не являвся власником житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, що є предметом даного договору, а тому його права не були порушені.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, рішення суду є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.