ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/695/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Даниленко В.В.

при секретарі Пасько І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок та зобов'язання вчинити певні дії; за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_3) про про визнання права власності на житловий будинок та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 1987 році позивач разом зі своєю матір'ю ОСОБА_2 переїхала до приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належить на праві власності чоловіку матері ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3).

В подальшому, як зазначає позивач, з дозволу матері та її чоловіка, нею був побудований на прилеглій до будинку земельній ділянці одноквартирний (садибний) житловий будинок АДРЕСА_1 в якому вона проживає разом своїми дітьми з 27.08.2008 року по теперішній час.

На даний час у ОСОБА_1 виникла необхідність у оформленні права власності на новозбудований житловий будинок, але при звернення до відповідних установ, їй було у цьому відмовлено.

Крім того, позивач позбавлена права користуватися та розпоряджатися даним майном, оскільки відповідачем не визнається її фактичне право власності на будинок АДРЕСА_1 та внаслідок чого чинить їй перешкоди у користуванні даним майном, а тому позивач просить суд визначи за нею право власності на даний будинок та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у його користуванні.

Ухвалою суду від 22 червня 2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд в судовому засіданні.

Відповідачем до початку судового розгляду подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення її разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житла.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що в вересні 1987 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 переїхала проживати до свого чоловіка у будинок АДРЕСА_1. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними був побудований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 на праві власності, будинок АДРЕСА_1 та право власності на який було оформлено на позивача за зустрічним позовом.

У 2008 році ОСОБА_1 у зв'язку з перебуванням у важкому матеріальному становищі за згоди ОСОБА_2 тимчасово поселилася разом зі своїми неповнолітніми дітьми у будинку позивача за зустрічним позовом. Починаючи з 2015 року ОСОБА_2 неодноразово зверталася до відповідача за зустрічним позовом з проханням звільнити будинок АДРЕСА_1, але остання відмовляється це зробити та чинить перешкоди у користуванні позивачу за зустрічним позовом її майном, що і зумовило ОСОБА_2 на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_1 разом з її неповнолітніми дітьми без надання іншого житла.

08 листопада 2016 року протокольною ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, дана зустрічна позовна заява прийнята до розгляду та об'єднана в одне провадження разом з первісним позовом.

У відбувшихся судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги за первісним позовом, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Представник відповідача у відбувшихся судових засіданнях проти задоволення вимог за первісним позовом заперечував, вважав їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника та просив суд винеси рішення згідно чинного законодавства України.

Суд, вислухавши у відбувшихся судових засіданнях представників позивача та відповідача, допитавши свідків та повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що у вересні 1987 року ОСОБА_1 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_2 переїхала до приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_3

В подальшому, як вказує представник позивача за первісним позовом позивач за власні кошти у 1995 році з дозволу батьків почала будувати на прилеглій до будинку АДРЕСА_1 земельній ділянці одноквартирний (садибний) житловий будинок під номером НОМЕР_1

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом даний будинок будувався ОСОБА_1 за кошти, які були нею зароблені під проживання за кордоном з 1999 року по серпень 2003 року. В подальшому після його добудови вона разом зі своїми дітьми у 2008 році переїхала проживати до даного будинку без реєстрації в якому й мешкає на даний час. Однак, ОСОБА_2 не визнає її права на даний будинок та чинить перешкоди у його користуванні, а тому вважає що за ОСОБА_1 має бути визнано право власності на даний будинок та усунуто перешкоди у його користуванні.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на стст. 321, 331 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), що регулюють порядок набуття права власності.

Водночас, частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України закріплює загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, будинок АДРЕСА_1 не являється новоствореним нерухомим майном та належить на праві власності відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2, що інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 12 вересня 2016 року.

Крім того, представником позивача за первісним позовом не надано будь-яких доказів щодо побудови даного будинку за кошти позивача, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

З пояснень допитаних судом свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також не вбачається, що позивач за первісним позовом будувала даний будинок за власні кошти.

Враховуючи вищевикладене, та те, що будинок АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_2, та її право власності ні ким не оспорюється, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності за ОСОБА_7 на даний будинок відсутні, в зв'язку з чим, суд відмовляє позивачу за первісним позовом у задоволенні даної позовної вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності за ОСОБА_7 на будинок АДРЕСА_1, суд приходить до висновку що вимоги про зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у його користуванні також не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житла, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна, як визначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачу за зустрічним позовом на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1.

У 2008 році ОСОБА_1 у зв'язку з перебуванням у важкому матеріальному становищі за згодою ОСОБА_2 тимчасово поселилася разом зі своїми неповнолітніми дітьми у даному будинку де проживає і на даний час.

Починаючи з 2015 року ОСОБА_2 маючи на меті проживати в своєму будинку неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з проханням звільнити будинок АДРЕСА_1, але остання маючи на праві приватної власності інше майно до якого б могла виїхати, відмовляється це зробити та чинить перешкоди у користуванні позивачу за зустрічним позовом її майном.

Дані обставини в судовому засіданні були також підтверджені показами свідків, зокрема ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які пояснили що спірний будинок на праві власності належить ОСОБА_2, яка не має можливості в ньому проживати так, як її донька позивач (за первісним позовом) у даній справі їй в цьому перешкоджає не пускаючи до даного будинку.

Судом також встановлено, та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, що ОСОБА_1 разом зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проживають в АДРЕСА_2 без відповідної на це реєстрації.

Будь яких угод щодо користування спірним приміщенням між сторонами не укладалося.

А відтак, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем існує конфлікт з приводу усунення перешкод у користуванні майном користування ним, який пов'язаний з неможливістю позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном, що на думку суду є ущемленням прав позивача.

З огляду на викладені норми чинного цивільного законодавства, неможливість вирішення ситуації, яка склалась між сторонами, суд дійшов висновку стосовно задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні власністю.

Крім того, права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Оскільки відповідач разом з неповнолітніми дітьми проживає у спірному будинку без реєстрації, чинить власнику перешкоди у користуванні ним, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, оскільки доведений факт порушення відповідачем права позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому права останньої підлягають судовому захисту у спосіб, визначений самим власником майна, що не суперечить законодавству України.

На підставі викладеного та керуючись стст. стст. 16, 316, 317, 319, 321, 383 Цивільного кодексу України, стст. 10, 31, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212 - 218 Цивільного процесуального кодексу Украйни, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення без надання іншого житла - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у здійсненні нею права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 та виселети ОСОБА_1, ОСОБА_11 ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ОСОБА_13 з житлового будинку АДРЕСА_3, без надання іншого житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: Даниленко В.В.