У Х В А Л А

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання довіреності та договору дарування частини жилого будинку недійсними та нікчемними, застосування наслідків недійсності правочину за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його баба - ОСОБА_7, спадкоємцями першої черги за законом після смерті якої є його батько - ОСОБА_8 та його дядько - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 року, не прийнявши спадщину після своєї матері, його батько - ОСОБА_8 помер. 13 серпня 2014 року він, позивач, подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, який був громадянином Російської Федерації, за місцем його реєстрації у Російській Федерації, а 06 листопада 2014 року на підставі ст. ст. 1270, 1276 ЦК України подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 за правом представлення. ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер інший спадкоємець ОСОБА_7 - ОСОБА_9, спадкоємцем після смерті якого є ОСОБА_4

При оформленні права власності на спадкове майно він дізнався про те, що 02 листопада 2009 року ОСОБА_8 видав довіреність ОСОБА_9 на дарування належної йому Ѕ частини житлового будинку № АДРЕСА_1 матері - ОСОБА_7 і про те, що договір дарування цієї частини було укладено 10 грудня 2009 року, в якому від імені ОСОБА_8 діяв ОСОБА_9

Посилаючись на те, що з 01 по 23 листопада 2009 року, тобто під час видачі довіреності на розпорядження майном, ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні поліклініки у м. Новомосковську Тульської області Російської Федерації, а тому не мав можливості підписати її на території України, а також на те, що в будинку проживала неповнолітня ОСОБА_11, проте ні його батько, ні дідько не звертались до органу опіки та піклування для отримання дозволу на відчуження житла, ОСОБА_3 просив визнати вказані вище довіреність від 02 листопада 2009 року та договір дарування від 10 грудня 2009 року недійсними та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності належними і допустимими доказами того, що 02 листопада 2009 року ОСОБА_8 перебував у м. Тальному Черкаської області та видав довіреність своєму брату - ОСОБА_9 на представлення його інтересів щодо відчуження належної йому частини житлового будинку матері - ОСОБА_7, тому підстав для визнання довіреності недійсною немає.

Такі висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, до яких вірно застосовано норми матеріального права, а поданим сторонами доказам надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_8 належала Ѕ частина житлового будинку № АДРЕСА_1. 02 листопада 2009 року він видав довіреність своєму братові - ОСОБА_9 на дарування належної йому частини цього будинку їхній матері - ОСОБА_7

10 грудня 2009 року ОСОБА_9, діючи від імені ОСОБА_8, уклав із ОСОБА_7 договір дарування зазначеної частини житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла. Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_7 є її син - ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_9 помер.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що його батько, ОСОБА_8, під час посвідчення довіреності, виданої ОСОБА_9, перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні поліклініки у м. Новомосковську Тульської області Російської Федерації, а тому не мав можливості підписати її на території України.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання довіреності, виданої ОСОБА_8, недійсної, оскільки останній на час її посвідчення перебував у м. Тальному Черкаської області та власноручно її підписав. Волевиявлення ОСОБА_8 на відчуження належної йому частини спірного житлового будинку було добровільним, За життя ОСОБА_8 не заявляв претензій і не оспорював цю довіреність та договір дарування, укладений на її підставі.

При цьому у 2008 році ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом до свого сина - ОСОБА_3, в якому вказував на те, що останній за незаконно виданою (підробленою) довіреністю та вчиненим на її підставі договором дарування незаконно отримав належну ОСОБА_8 частину спірного житлового будинку. Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 06 жовтня 2008 року, що набрало законної сили, зазначений договір дарування визнано недійсним.

Також суди, належним чином дослідивши подані сторонами докази, вірно виходили із того, що права неповнолітньої ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, укладенням оспореного договору дарування не порушувались.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій вірно визначились із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами нікчемності та недійсності довіреності і договору дарування частини житлового будинку.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України) і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 03 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська