Справа№ 640/4732/17
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Нев?ядомського Д.В.,
при секретарі Коломойцеві М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Наліка Назімовича, ТОВ «Гірка-2», про визнання договорів недійсними, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить суд: Визнати недійсними договір позики №1/09/11 від 20.09.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Наліком Назімовичем та договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року, укладений між ОСОБА_2, Товариством з обмеженою відповідальністю "Гірка-2" та ОСОБА_3 Наліком Назімовичем і розподілити судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.09.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 начебто було укладено договір позики, на умовах якого ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі еквівалентному 650 000 дол. США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк до 20.09.2016 року. На виконання основного зобов'язання між ОСОБА_2, ТОВ "Гірка-2" та боржником ОСОБА_3 був укладений договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року за яким поручитель ТОВ «Гірка-2» зобов'язується відповідати перед ОСОБА_2 за виконання боржником ОСОБА_3 своїх зобов'язань, що виникли з договору позики №1/09/11 від 20.09.2011 року. Позивач стверджує, що зазначені договори є фіктивними, оскільки насправді дані правочини не спрямований на реальне настання правових наслідків, а вчинені умисно з метою позбавлення позивача ОСОБА_1 права на майно ТОВ «Гірка-2», який є співучасником зазначеного товариства і володіє часткою у розмірі 50% статутного капіталу,оскільки за статутом ТОВ «Гірка-2» право розпорядження майном товариства належить до виключної компетенції загальних зборів, які не проводяться з підстав того, що інший учасник ТОВ «Гірка-2» - ОСОБА_3, який одночасно є директором товариства, в жовні 2016 року висловив намір щодо відчуження належної йому частки в статутному капіталі товариства і запропонував позивачу ОСОБА_1 придбати його частку за суму коштів у розмірі 1 млн. дол. США, а після тривалої переписки з відповідачем щодо придбання належної відповідачу ОСОБА_3 частки в статутному капіталі ТОВ «Гірка-2» і проведення з цього приводу загальних зборів учасників ТОВ «Гірка-2» і недосягнення згоди з цього приводу, на думку позивача, вирішив у інший спосіб позбавити позивача права на майно товариства, уклавши оспорювані фіктивні правочини.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представник відповідача ТОВ «Гірка-2» у судове засідання не з»явились, про причини неявки не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність суду не подано, тому, суд ухвалив рішення провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із ч. 2ст. 77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч. 4ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно із ч. 1ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до ч. 2ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється..
Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті,вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Наліком Назімовичем було укладено договір позики, на умовах якого ОСОБА_2 передав у борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі еквівалентному 650 000 доларів США за офіційним курсом продажу на міжбанківському валютному ринку України на день отримання грошей, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк до 20.09.2016 року.
На виконання основного зобов'язання між ОСОБА_2, ТОВ "Гірка-2" та боржником ОСОБА_3 був укладений договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року. Відповідно до п 1.1 Договору Поруки в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поручитель ТОВ "Гірка-2" зобов'язується відповідати перед ОСОБА_2 за виконання боржником ОСОБА_3 своїх зобов'язань, що виникли з договору позики №1/09/11 від 20.09.2011 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Відповідно до п. 1.2 цього ж Договору, поручитель відповідає за боржника у обсязі, визначеному цим Договором, за умови невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за основним Договором. Згідно з п. 2.1. Договору поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року вбачається, що відповідальність поручителя перед кредитором обмежується необхідністю поверненням суми 650 000 дол. США.
Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін щодо наявності ознак фіктивності зазначених договорів позики та поруки, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
За розподільчим балансом у власність ТОВ "Гірка-2" було передано нежитлові приміщення підвалу №№1-10, 1-го поверху №№1-9, І в літ. А-5 загальною площею 347,1 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Фрунзе, 1. При подальшій інвентаризації приміщень було змінено їх нумерацію і уточнено загальну площу та визначено, що приміщення, якими володіє ТОВ "Гірка-2", складається з приміщень підвалу №№34-1?34-10, 1-го поверху №І, №№32-1?32-5, №№32-7?32-9 в літ. А-4 (кафе), загальною площею 339,2 кв.м.
Відповідно до ст. 15 діючої редакції Статуту ТОВ "Гірка-2", до якої до компетенції Загальних зборів учасників Товариства належить питання затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 25 000,0 грн. за кожною окремою угодою; затвердження будь-яких угод або змін до діючих угод щодо нежитлового приміщення підвалу №№34-1?34-10, 1-го поверху №І, №№32-1?32-5, №№32-7?32-9 в літ. А-4 (кафе), загальною площею 339,2 кв.м., які розташовані по вул. Фрунзе, 1 у м. Харкові.
Також судом встановлено, що в період часу жовтень-грудень 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, як учасниками ТОВ «Гірка-2» та директорами ТОВ «Гірка-2» і ТОВ фірма «Спас» відповідно, відбулося листування з приводу бажання відповідача ОСОБА_3 до відчуження належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «Гірка-2» за кошти у розмірі 1 млн. дол. США і виходу з цих підстав зі складу учасників товариства, проведення загальних зборів товариства, звіту директора, вирішення питання щодо подальшої оренди належних товариству приміщень та з інших питань.
Здійснений судом аналіз змісту даного листування свідчить про намір ОСОБА_3 до обмеження у володінні і користуванні майном ТОВ «Гірка-2», розташованим у м. Харкові по вул. Фрунзе, 1.
Зазначені обставини знайшли своє підтвердження і в ході розгляду даної справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.
При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині.
Фіктивний правочин є нікчемний, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу.
Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини та докази у їх підтвердження, суд приходить до висновку, що оспорюванні договір позики 1/09/11 від 20.09.2011 року і договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року за своєю правовою природою є недійсними правочинами, оскільки містять всі ознаки, які притаманні фіктивним правочинам: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;свідомий намір невиконання зобовязань договору;приховування справжніх намірів учасників правочину.
Відтак, укладення договорів, які за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними відповідно до статті 234 ЦК України.
За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та визнання оспорюваних договорів недійсними, з підстав їх фіктивності.
Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.
Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються в рівних частках на відповідачів.
Керуючись ст.ст.10, 11, 57-61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати недійсними договір позики №1/09/11 від 20.09.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Наліком Назімовичем та договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року, укладений між ОСОБА_2, Товариством з обмеженою відповідальністю "Гірка-2" та ОСОБА_3 Наліком Назімовичем.
Стягнути з ОСОБА_2 ,ОСОБА_3 Наліка Назімовичаі Товариства з обмеженою відповідальністю "Гірка-2" на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 213,33 грн. з кожного.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Д.В. Невядомський