Провадження № 2/522/4623/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Антуана, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання недійсним договору дарування. Згодом в процесі розгляду зазначеної справи, позивачами було уточнено позовні вимоги та в прохальній частині позову залишено вимогу про визнання недійсним договору дарування.

Позивачі мотивували свої вимоги тим, що вони є власниками квартир у будинку №24 по вулиці Грецькій у місті Одесі. З державного реєстру речових прав на нерухоме майно їм стало відомо, що ОСОБА_5 є власником частини горищного приміщення загальною площею 314,1 кв.м. будинку №24 по вулиці Грецькій у місті Одесі (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 21340459) на підставі договору дарування №10385 від 21.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, номер запису 526 в книзі: 73неж-75. ОСОБА_5 померла 2 вересня 2010 року, а її спадкоємцем є ОСОБА_4. Також позивачі посилались на те, що між ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_5 (Обдаровувана) укладено договір дарування №10385 від 21.12.2007 року, згідно зазначеного договору, Відповідачка набула права власності на горищне приміщення загальною площею 314,1 кв.м. на підставі заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22.10.2007 року у справі №2-8472/07. Разом з тим, останнє скасовано ухвалою Приморського районного суду міста Одеси у зазначеній справі від 07.02.2008 року. Згодом, 15.04.2013 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси, позов ОСОБА_4 до Одеської міської ради було залишено без розгляду. З огляду на зазначене, позивачі стверджують, що набуття ОСОБА_4 та покійною ОСОБА_5 права власності на горищне приміщення будинку №24 по вулиці Грецькій у місті Одесі є незаконним, а тому відповідно договір дарування є недійсними.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що позивачі є власниками квартир у будинку №24 по вулиці Грецькій у місті Одесі. ОСОБА_7 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_5 є власником частини горищного приміщення загальною площею 314,1 кв.м. будинку №24 по вулиці Грецькій у місті Одесі (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 21340459) на підставі договору дарування №10385 від 21.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, номер запису 526 в книзі: 73неж-75.

Як встановлено судом, та не заперечувалося представником відповідача, ОСОБА_5 померла 2 вересня 2010 року, а її спадкоємцем є ОСОБА_4. Між ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_5 (Обдаровувана) укладено договір дарування №10385 від 21.12.2007 року, згідно зазначеного договору, Відповідачка набула права власності на горищне приміщення загальною площею 314,1 кв.м. на підставі заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22.10.2007 року у справі №2-8472/07.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22.10.2007 року у справі №2-8472/07, яким позовні вимоги ОСОБА_4Б до Одеської міської ради було задоволено та визнано право власності, за останньою, на горищне приміщення загальною площею 314,1 кв.м. будинку №24 по вулиці Грецькій у місті Одесі - скасовано ухвалою Приморського районного суду міста Одеси у зазначеній справі від 07.02.2008 року, справу було призначено до розгляду у загальному порядку. Згодом, 15.04.2013 року ухвалою Приморського районного суду міста Одеси, позов ОСОБА_4 до Одеської міської ради було залишено без розгляду. Дану обставину не заперечував представник відповідача та підтвердив у своєму заперечені на позовну заяву.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

ОСОБА_7 зі ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування.

Горище багатоквартирного будинку є допоміжним приміщенням та, відповідно, спільним майном останнього, і належить всім власникам квартир та нежитлових приміщень даного будинку на праві спільної сумісної власності (ст.ст. 1, 4 та 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

ОСОБА_7 з вимогами ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

ОСОБА_7 зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції закону від 17.02.2006 року, яка була чинною на момент укладення оскаржуваного договору, передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Вимогами ч.2 статті 10 вказаного Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» також передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у редакції закону від 03.11.2005 року, яка була чинною на момент укладення оскаржуваного договору, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення);

У свою чергу рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року у справі №1-2/2004 розтлумачено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" треба розуміти так:

1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

1.2. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

1.3. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

З огляду на вищевказане, ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у редакції закону від 03.11.2005 року та рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року у справі №1-2/2004 прямо і за замовчуванням віднесено горища багатоквартирних будинків до допоміжних приміщень, які належать власникам квартир у багатоквартирному будинку на праві спільної власності. Горище - простір між поверхнею покриття (даху), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху (Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005 від 18.05.2005р. №80) і тільки з горища можливий доступ до перекриття верхнього поверху та внутрішньої частини даху будинку, що вказує на виростання останнього для забезпечення експлуатації будинку і є ознакою допоміжного приміщення (ст.1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

ОСОБА_7 положення п.9 ОСОБА_8 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року №10-1386/0/4-12 «Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір", відповідно до яких, у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Водночас, Закон не містить заборони сплати усієї суми судового збору одним з кількох позивачів у справі. Визначальним у такому разі є сам факт повного надходження належної до сплати суми судового збору в доход Державного бюджету України (частина шоста статті 6 Закону).

ОСОБА_7 аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Наприклад, це може бути позов співвласника майна за законом (одне з подружжя в силу презумпції спільності майна, спадкоємця, який прийняв спадщину) до іншого співвласника про недійсність правочину, укладеного ним з третьою особою, адже апріорі вважається, що позов предявлено стороною договору (співвласником відчуженого майна). Або це може бути позов прокурора про недійсність договору з метою забезпечення конфіскації майна. Таким чином, коло таких заінтересованих не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи.

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_7 із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог. Доводи відповідача, щодо заперечення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження доказами наданими останнім в процесі розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Антуана, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування горищного приміщення загальною площею 314,1 кв.м. у будинку № 24 по вул.. Грецькій у м. Одесі (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 21340459) № 10385 від 21.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, номер запису 526 в книзі: 73неж-75, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 10.10.2017