Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: сторін та їхніх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду від 5 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 5 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково: усунуто перешкоди в користуванні належним позивачу майном, а саме: сараєм, літньою кухнею, гаражем, що знаходяться в с. Здовбиця, вул. Дорошенка, 5, Здолбунівського району Рівненської області, та виселено ОСОБА_1 з даних приміщень.

У частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі в частині задоволення позовних вимог відповідач покликалась на його незаконність і необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначала про безпідставність тверджень суду, що в 2013 році вона самовільно зайняла сарай, літню кухню, гараж, переобладнавши їх в жилі приміщення та присвоївши окрему поштову адресу: с. Здовбиця, вул. Дорошенка 5-А, що підтверджує факт перешкоди у вільному користуванні своїм майном позивачем. Згідно з рішенням виконавчого комітету Здовбицької сільської ради від 18 квітня 2013 року № 44 "Про надання дозволу на газифікацію" виконком місцевої ради при погодженні з відповідними районними службами, не заперечував та фактично дозволив підведення газопостачання до літньої кухні, яка в її господарстві використовується як житлове приміщення. Проект газифікації літньої кухні було погоджено зі Здолбунівським управлінням по експлуатації газового постачання Публічного акціонерного товариства "Рівнегаз".

Хоча рішенням Здолбунівського районного суду від 12 листопада 2004 року виділено частки будинку, однак позивач не набув особистого права власності на спірні приміщення. Всупереч вимогам ч.1 ст. 182, ч.3 ст. 370, ч. 3 ст. 364, ч. 4 ст. 334 ЦК України та роз'ясненням п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" ним не проведено державної реєстрації спірного майна, тому сарай, гараж, літня кухня перебувають у спільній власності сторін і кожен них має право користуватися цим майном. Отже, висновок суду, що вона самовільно зайняла належне позивачу майно є безпідставним.

Наявний в матеріалах справи витяг з реєстру прав власності свідчить про реєстрацію 21 березня 2014 року позивачем двох кімнат за адресою: АДРЕСА_1. Жодних господарських споруд там не зазначено. Усунувши перешкоди у користуванні належним позивачу майном, судом не враховано, що право власності на майно позивачем не зареєстровано. Літня кухня відповідно до рішення виконавчого комітету Здовбицької сільської ради від 18 квітня 2013 року № 44 "Про надання дозволу на газифікацію" знаходиться за адресою с. Здовбиця, вул. Дорошенка, 5-А.

Вважає, що на час спірних правовідносин ніхто не перешкоджає позивачеві користуватися його майном, в т.ч. і житловим будинком, однак саме через його дії житловий будинок знаходиться у непридатному для проживання стані. Крім того, позивач з 2000 року не мешкає у будинку, має інше місце проживання, маючи у своїй власності також й інші житлові будинки.

Через непридатний для проживання стан будинку: сирість, грибок, тріщини в стінах, вона та сім'я доньки змушені облаштувати житло у літній кухні. На даний час вона проживає там з неповнолітніми онуками та доглядає за ними, адже донька з чоловіком тимчасово виїхали за кордон. У разі її виселення неповнолітні діти залишаться проживати самі. Іншого житла у неї, доньки та онуків теж немає.

Оскільки вона є власником та постійно проживала у будинку з 1980 року, то не може вважатись такою, що втратила права користування житловим будинком та таких вимог позивач не заявляв, а тому суд не міг ухвалити рішення про її виселення. Жодних підстав для її виселення з житлового приміщення, передбачених Житловим кодексом України, судом не встановлено.

В оскаржуваному рішенні не наведено мотивів прийняття чи відхилення доказів, зокрема показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, фотографії будинку, акту обстеження від 31.05.2007 року тощо.

Також зазначала про порушення судом норм процесуального права, а саме неврахування положень ст. 215 ЦПК України та роз'яснень п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі".

З цих підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, ухваливши нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості в частині усунення перешкод в користуванні обєктом права власності шляхом виселення відповідача зі спірних сараю, літньої кухні та гаража "Б", оскільки встановлено наявність підстав порушення субєктивних цивільних прав ОСОБА_2

Проте з висновками щодо виселення ОСОБА_1 не можна погодитися.

Як убачається, рішенням Здолбунівського районного суду від 12 листопада 2004 року, що набрало законної сили, між сторонами поділено спірне майно. Зокрема, поділено житловий будинок №5 із господарськими будівлями та спорудами в с. Здовбиця Здолбунівського району, вул. Дорошенка, виділивши на користь ОСОБА_2 жилу кімнату 1-8, жилу кімнату 1-6, сарай-літню кухню "Б", гараж "б", погріб "РГ-Б", 1/2 частину: колодязя "Г", огорожі №1, замощення І і ІІ, вбиральні, що становить 50/100 частин всього нерухомого майна (а.с. 41-43; 4-5).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В технічному паспорті на квартиру №2 у житловому будинку садибного типу №5 по вулиці Дорошенка в с. Здовбиця Здолбунівського району зазначено про те, що квартира, сарай-гараж-літня кухня "Б", погріб "пг/Б", гараж "б", 1/2 вбиральні, 1/2 колодязя, 1/2 огорожі, 1/2 замощення І та ІІ належать ОСОБА_2 на праві власності. Паспорт виготовлено 12 березня 2014 року (а.с. 6-7).

Про право приватної власності позивача на дані будівлі та споруди свідчить і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; індексний номер 20067903; внесено до реєстру 21 березня 2014 року (а.с. 9-10).

В 2013 році відповідач самовільно зайняла і почала користуватися приміщеннями сараю-літньої кухні, гаражем "Б", фактично переобладнавши їх у житловий фонд та присвоївши окрему поштову адресу: с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області, вул. Дорошенка, 5 "а".

Факт зайняття даних приміщень стверджується рішенням Виконавчого комітету Здовбицької сільської ради від 18.04.2013 року №44, яким надано дозвіл ОСОБА_1 на підведення газопостачання до літньої кухні в с. Здовбиця Здолбунівського району по вулиці Дорошенка, 5, яке використовується як житлове приміщення з присвоєнням відповідної адреси вулиця Дорошенка, 5 "а", в с. Здовбиця Здолбунівського району (а.с. 12). Між тим, незаконність дій відповідача вбачається з рішення цього ж органу сільського самоврядування від 13 жовтня 2015 року №921, яким попереднє рішення "Про надання дозволу на газифікацію" скасовано, а сторонам рекомендовано звернутися до суду за вирішенням спірних відносин з приводу належності права на літню кухню гараж (а.с. 13).

Тобто судом правильно встановлено, що субєктивні цивільні права позивача порушуються відповідачем через неправомірне, без згоди власника, володіння та користування спірним майном.

Правовідносини між сторонами щодо речових прав на майно, яке було поділене рішенням суду від 12 листопада 2004 року, існують тривалий час. Зокрема, 25 липня 2006 року Здолбунівський районний суд своїм рішенням, що набрало законної сили, задовольнив позов ОСОБА_2, зобовязавши ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні позивача жилими приміщеннями 1-8 та 1-6 по вулиці Дорошенка, 5, в с. Здовбиця Здолбунівського району (а.с. 4-5).

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст.ст. 319, 321, 325, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Склад, кількість та вартість майна. яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженим. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

В розумінні правил ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 цієї статті наводить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, не обмежуючись ними і вказуючи про можливість захисту цивільного права та інтересу іншим способом, що встановлений законом або договором.

Таким чином, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Тобто спірні сарай-літня кухня та гараж "Б", з яких ОСОБА_2 просить виселити відповідача, не є житлом, а є приналежними до житлового будинку господарськими будівлями. Отже, через матеріально-правову вимогу "про виселення з нежитлового приміщення" є частково помилковим спосіб судового захисту порушеного права власності, що обраний позивачем і з яким погодився суд. Тому правильним слід вважати "зобов'язання звільнити приміщення сараю-літньої кухні та гаража "Б", у звязку з чим рішення суду слід змінити.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, то з ними погодитися не можна через їх спростування правильністю висновків суду.

Не заслуговують на увагу і посилання про порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових порушень відповідач не надала, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Твердження автора апеляційної скарги про хибність висновків суду стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи є необґрунтованими і не мають під собою фактичних чи правових підстав.

З іншими доводами ОСОБА_1 колегія суддів також не погоджується через їх надуманість та суперечність матеріалам справи.

Перевірка рішення суду в частині відмови в позові унеможливлюється правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України щодо меж доводів апеляційної скарги.

Спонуканням для зміни оскаржуваного рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 16, 186, 319, 321, 325, 379, 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду від 5 квітня 2017 року змінити, виклавши резолютивну частину про задоволення позову у такій редакції:

Усунути перешкоди в користуванні належним ОСОБА_2 майном, а саме сараєм, літньою кухнею, гаражем, що знаходяться в с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області по вулиці Дорошенка, 5, та зобовязати ОСОБА_1 звільнити ці приміщення.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: