АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/807/17 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2; позивача ОСОБА_3; представника відповідача Тернопільського національного педагогічного університету ім.В.Гнатюка Сохіної І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1 до Тернопільського національного педагогічного університету ім.В.Гнатюка, відділу освіти Гусятинської районної державної адміністрації про визнання недійсною угоди про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом до Тернопільського національного педагогічного університету ім. В.Гнатюка (далі - ТНПУ ім.В.Гнатюка), відділу освіти Гусятинської районної державної адміністрації (далі - відділ освіти) про визнання недійсною угоди про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням, укладеної 29.09.2009 року між ТНПУ ім.В.Гнатюка, відділом освіти та ОСОБА_1

Обґрунтовують позов тим, що відповідно до цільового направлення №2442 від 17.06.2008 року Управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації ОСОБА_1 отримала направлення на денну форму навчання до ТНПУ ім. В. Гнатюка. 25.07.2008 року згідно з наказом №369 ТНПУ ім. В.Гнатюка ОСОБА_1 була зарахована студентом першого курсу на бюджетну форму навчання на факультет іноземних мов. 29.09.2009 року між відповідачами та ОСОБА_1 було укладено угоду про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням, згідно з якою позивач зобов'язувалась після закінчення навчання в ТНПУ ім.В.Гнатюка працевлаштуватись на роботу згідно зі спеціальністю та кваліфікацією, визначеними в її цільовому направленні від 17.06.2008 року, зокрема, прибути до роботодавця у строк до 15.08.2013 року, укласти трудовий договір та відпрацювати у роботодавця згідно з терміном, визначеним у трудовому договорі. Оскільки на момент укладення вказаної угоди ОСОБА_1 була неповнолітньою, а її батьки згоди на укладення угоди не надавали та про її існування довідались лише в січні 2015 року, а тому відповідачі вважають що вказана угода є недійсною. Крім цього, відповідачі вказали що обов'язковість укладення зазначеної угоди не передбачена жодним законодавчим актом. Єдиним правовим актом, яким встановлено вимоги щодо укладення угод зі студентами є Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, яким затверджено Типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, яка укладається між вищим навчальним закладом та студентом. Водночас, оспорювана угода від 29.09.2009 року за своїм змістом та формою не відповідає встановленим законом вимогам, а підпис не може належати керівнику ТНПУ ім. В.Гнатюка, оскільки відрізняється від підписів, зроблених від імені ректора на наявних у позивачів копіях фінансово-господарських документів. За таких обставин, вважають, що є достатні підстави для визнання оспорюваної угоди недійсною та просять позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_1 до ТНПУ ім.В. Гнатюка, відділу освіти Гусятинської районної державної адміністрації про визнання недійсною угоди про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням від 29.09.2009 року, укладеної між ТНПУ ім.В.Гнатюка, відділом освіти Гусятинської райдержадміністрації та ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та порушення судом норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Вказує, що висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1, повертаючи підписані примірники угод відповідачу повідомила, що при підписанні угоди була присутня її мати ОСОБА_6, яка надала усну згоду на підписання даної угоди, то такі обставини категорично заперечуються позивачами та не підтверджені жодними доказами, а тому висновки суду в цій частині особа, яка подала апеляційну скаргу, вважає припущеннями, які не ґрунтуються на матеріалах справи. Зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать нормам матеріального права у частині того, що під час розгляду Гусятинським районним судом справи про стягнення з ОСОБА_1 коштів за навчання, мати, яка була представником відповідачки, не ставила під сумнів чинність оспорюваної угоди, то за правилами ч.1 ст.221 ЦК України зазначена угода вважається схваленою, оскільки, коли батьки ОСОБА_1 дізналися про існування зазначеної Угоди (у 2013 році), то остання була повнолітньою, а тому норми ст.ст. 221,222 ЦК України про необхідність схвалення угоди її батьками не могли застосовуватися. Наголошує, що не лише у позивача ОСОБА_1 був відсутній достатній обсяг цивільної дієздатності, а й інша сторона Угоди - Відділ освіти Гусятинської районної державної адміністрації не мав права виступати стороною оспорюваного правочину, адже жодний законодавчий акт не уповноважує цей орган влади укладати такі правочини. Також, зі змісту оспорюваної Угоди взагалі неможливо ідентифікувати особу, яка від імені ТНПУ ім.В.Гнатюка підписала оспорювану Угоду, адже в тексті правочину відсутні будь-які дані про її посаду та прізвище, а згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 582/583/16-22 від 14.12.2016 року фактично текст Угоди підписано не ректором, а проректором ОСОБА_7 Представник позивача вважає, що зібрані судом першої інстанції докази, не можуть свідчити про наявність у проректора права підписувати оспорювану Угоду. Крім того, згідно з п.8 Умов прийому до вищих навчальних закладів України, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 02.09.2008 р. №802, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24 вересня 2008 р. за № 892/15583 (чинні на момент вступу ОСОБА_1 до вищого навчального закладу) місця для цільового прийому виділяються в межах обсягу підготовки за державним замовленням. Вищі навчальні заклади не укладають угод на підготовку кадрів за державним замовленням, якщо це не передбачено законодавством України. Тому особа, яка подала апеляційну скаргу, вважає, що вищевказаними Умовами було прямо заборонено вищим навчальним закладам укладати угоди про підготовку фахівців за державним замовленням.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити із зазначених у змісті скарги підстав.

Представник відповідача - ТНПУ ім.В.Гнатюка доводи апеляційної скарги заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що зазначені позивачами підстави для визнання оспорюваної угоди недійсною відсутні.

Колегія суддів із таким висновком суду погоджується.

Судом установлено, що згідно з цільовим направленням №2442 від 17.06.2008 року Управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації направило на денну форму навчання в Тернопільський національний педагогічний університет ім. В. Гнатюка позивача - ОСОБА_1

Як зазначено у направленні, відділ освіти Гусятинської райдержадміністрації гарантує працевлаштування ОСОБА_1 у загальноосвітній школі І-ІІ ступенів с. Калагарівка Гусятинського району після закінчення навчання.

Наказом ТНПУ ім.В.Гнатюка № 369 від 25.07.2008 року ОСОБА_1 була зарахована на бюджетну форму навчання на факультет іноземних мов за напрямком підготовки "філологія, німецька мова і література" за цільовим направленням Управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації № 2442 від 17.06.2008 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1159 "Про підготовку фахівців для роботи у сільській місцевості".

29.09.2009 року між ТНПУ ім.В.Гнатюка, Відділом освіти Гусятинської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 було укладено оспорювану тристоронню Угоду про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням.

Згідно з п.1.1 зазначеної угоди ОСОБА_1 отримує у вищому навчальному закладі базову або повну вищу освіту за спеціальністю філологія (німецька мова та література) освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст(магістр) та працевлаштовується на роботу згідно зі спеціальністю за кваліфікацією, визначеною в її цільовому направленні на навчання до вищого навчального закладу від 17.06.2008 року № 2441, виданому Управлінням освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації.

Відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2 угоди ОСОБА_1 зобов'язувалась прибути до роботодавця у термін до 15 серпня 2013 року та укласти трудовий договір на умовах, встановлених у п.п.2.2.4 п.2.2. угоди та відпрацювати у роботодавця на обраній посаді згідно з терміном, визначеним у трудовому договорі.

Пунктом 3.3 угоди передбачено, що сторони винні у порушенні умов цієї угоди несуть відповідальність відповідно до закону.

А у п.3.6 вказано, що угода набирає чинності з моменту її підписання і діє до 01 вересня 2014 року.

Наказом ТНПУ ім.В.Гнатюка № 499 від 21.06.2013 року ОСОБА_1 видано диплом з відзнакою за кваліфікацією філолог, вчитель німецької і англійської мов та зарубіжної літератури, а також надано направлення на роботу в сільську школу в розпорядження Відділу освіти Гусятинської райдержадміністрації.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04.03.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 08.05.2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу» ТНПУ ім.В.Гнатюка кошти, витрачені на навчання, у розмірі 81 698 грн. 15 коп. Під час розгляду даної справи судом предметом дослідження була оспорювана угода від 29.09.2009 року, укладена між ТНПУ ім.В.Гнатюка, відділом освіти Гусятинської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 Одним із представників відповідача ОСОБА_1 по даній справі була її мати - ОСОБА_6

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 52 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року № 1060-XII

Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів»

Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними.

Постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року

Згідно з положеннями п.п.8,14 вказаного Порядку, що діяли на час вступу та закінчення навчання ОСОБА_1, випускник зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. В разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до Державного бюджету вартість навчання.

Відповідно до п.4 Порядку керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1, відповідно до якого затверджено форму типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою.

У відповідності до п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України №1159 від 29.06.1999 року "Про підготовку фахівців для роботи у сільській місцевості" випускники вищих навчальних закладів, які зараховувались за цільовим направленням згідно з установленою квотою, розподіляються і направляються у розпорядження обласних та районних держадміністрацій, які видали ці направлення, в тому числі у закладах соціальної сфери у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992.

Наказом Міністерства освіти і науки України від 17.07.2006 року № 536 "Про запровадження укладання тристоронніх угод - вищий навчальний заклад-студент-роботодавець" відповідно до ст.56 Закону України "Про вищу освіту" та на виконання Указу Президента України від 4 липня 2005 року № 1013/2005 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення функціонування та розвитку освіти в Україні" запроваджено з 2007/2008 навчального року, укладання тристоронніх угод "вищий навчальний заклад - студент - роботодавець" з особами, які навчаються за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням за цільовими направленнями на другому курсі та затверджено Примірну угоду про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням.

З урахуванням наведених норм закону та обставин справи, правильним є висновок суду, що чинним на час навчання позивача ОСОБА_1 у вищому навчальному закладі законодавством було передбачено обов'язковість працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням згідно з цільовим направленням та необхідність укладення із особами, які навчаються за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням за цільовими направленнями тристоронніх угод, сторонами яких виступали навчальний заклад, студент та майбутній роботодавець

Колегія суддів також погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог про визнання оспорюваної угоди недійсною, як такої, що укладена позивачем ОСОБА_1 - неповнолітньою особою.

Відповідно до ст. 32 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на укладення оспорюваної угоди) фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування.

У відповідності до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу-ч.1 ст.215 ЦК України.

Відповідно до статті 222 Цивільного кодексу України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому ст.221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Ч.1 ст.221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків(усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив посилання позивачів на те, що батьки ОСОБА_1 не надавали згоди на укладення оспорюваної угоди та не знали про її існування, а у неї був відсутній примірник угоди, змісту якої вона не розуміла і не пам'ятала, та вважає їх наданими з метою уникнути відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ні позивач ОСОБА_1, після досягнення нею повноліття, ні її батьки за весь період навчання доньки будь-яких заперечень з приводу вказаної угоди не висловлювали та із вимогами про її розірвання до відповідачів не звертались.

Вказана угода була предметом дослідження під час розгляду у листопаді 2013 - березні 2014 року Гусятинським районним судом Тернопільської області справи про стягнення з ОСОБА_1 коштів за навчання, де приймала участь її мати, як представник. Як ствердив позивач ОСОБА_3, під час розгляду цієї справи у період з листопада 2013 по березень 2014 року йому теж стало відомо про існування оспорюваної угоди. Однак батьки ОСОБА_1, знаючи на той час про існування угоди від 29.09.2009 року, ні під час судового розгляду, ні в ході перегляду справи судом апеляційної інстанції, не ставили під сумнів чинність зазначеної угоди та не заявляли претензій іншим сторонам угоди в порядку ч.1 ст.222, ч.1 ст.221 ЦК України. Більше того, як вбачається із ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області від 08.05.2014 року, під час розгляду справи про перегляд рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04.03.2014 року в апеляційному провадженні, представник ОСОБА_1 - її мати ОСОБА_6 заявила, що угода від 29.09.2009 року дійсна до 01.09.2014 року і її дочка ОСОБА_1 ще може піти працювати за направленням. Позовна заява про визнання недійсною оспорюваної угоди про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням, від 29.09.2009 року була подана до суду 25.11.2015 року. Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, підставно визнав оспорювану угоду схваленою батьками ОСОБА_1 в порядку вимог ч.1 ст.221 ЦК України. Зважаючи на наведене, необґрунтованими вважає колегія суддів посилання представника позивача в апеляційній скарзі, що норми ч.1 ст.222, ч.1 ст.221 ЦК України не могли застосовуватись, оскільки на момент реалізації батьками права на схвалення угоди ОСОБА_1 була повнолітньою.

При цьому суд обґрунтовано звернув увагу на те, що батькам позивача ОСОБА_1 було достеменно відомо про одержання їх донькою цільового направлення Управління освіти і науки Тернопільської обласної держадміністрації №2442 від 17.06.2008 року на навчання в Тернопільському національному педагогічному університеті ім. В. Гнатюка з метою підготовки фахівця для роботи в сільській місцевості, відповідно до якого відділ освіти Гусятинської районної державної адміністрації гарантував працевлаштування ОСОБА_1 у загальноосвітній школі І-ІІ ступенів с. Калагарівка Гусятинського району після закінчення навчання. Зазначене направлення було підставою для зарахування ОСОБА_1 на бюджетну форму навчання за умови її подальшого обов'язкового працевлаштування у сільській місцевості. А 01.09.2012 року ОСОБА_1, будучи повнолітньою, уклала угоду №дб-10 із ТНПУ ім.В.Гнатюка про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням, згідно із п.2.4. якої ОСОБА_1 зобов'язалась у разі надання першого робочого місця після закінчення вищого навчального закладу працевлаштуватись. Що установлено рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04.03.2014 року, яке набрало законної сили.

Правильними вважає колегія суддів висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання оспорюваної угоди недійсною із-за відсутності достатнього обсягу цивільної дієздатності й у інших, окрім ОСОБА_1, сторін угоди - ТНПУ ім.В.Гнатюка та відділу освіти Гусятинської районної державної адміністрації, що суперечить вимогам ч.2 ст.203 ЦК України.

Згідно із вищенаведеною нормою щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, особа, яка, вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 пояснила, що посилається на норми ч.2 ст.203; ст.215; ст.216 ЦК України як на правову підставу для визнання оспорюваного правочину недійсним. При цьому зазначила, що від ТНПУ ім.В.Гнатюка оспорювану угоду фактично підписано не ректором ОСОБА_8, а проректором ОСОБА_7; а від відділу освіти - невстановленою особою.

Згідно з вимогами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі ждоказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із роз'ясненнями, даними у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова Пленуму) при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

А у п.4 постанови Пленуму зазначено, що судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Зважаючи на вищевикладене, твердження в апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_1 на відсутність при укладенні оспорюваного правочину у ТНПУ ім.В.Гнатюка та відділу освіти Гусятинської районної державної адміністрації необхідного обсягу дієздатності, з посиланням на ч.2 ст.203; ст.215; ст.216 ЦК України як правову підставу визнання оспорюваного правочину недійсним, не заслуговують на увагу колегії суддів.

Разом з тим, за вимогами ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Судом установлено, що відповідно до наказу ТНПУ ім.В.Гнатюка №140 від 24.04.2008 року, яким надано право підпису угод з питань прийому вступників першому проректору з наукової роботи та міжнародного співробітництва, підпис на оспорюваній угоді вчинено проректором ТНПУ ім.В.Гнатюка ОСОБА_7 Враховуючи наведене, позивачами не доведено і судом не встановлено, що особи, які підписували оспорювану угоду від ТНПУ ім.В.Гнатюка та відділу освіти не мали повноважень від цих юридичних осіб. Крім того, за вимогами ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун