АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4983/17 Справа № 199/1992/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Городничої В.С.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Актабанк»

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Актабанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом.

У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 14.03.2013 року ПАТ «Актабанк» та відповідач уклали кредитний договір №/Т/973814, згідно якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 100 000,00 грн., а відповідач зобовязався по поверненню кредиту, сплатити проценти, комісій в обумовлений кредитним договором строки. Відповідач умови договору не виконує, суму кредиту не сплачує, має заборгованість перед банком у сумі 120 857,08 грн., яка складається з: -70 613,40 грн. заборгованість по тілу кредиту, в тому числі прострочена; -10,78 грн. заборгованість по відсоткам, в тому числі прострочена; -48 000,00 грн. комісія за обслуговування кредиту, в тому числі прострочена; -2 232,90 грн. штраф по кредиту. На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, а також понесені судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року позов ПАТ «Актабанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Актабанк» заборгованість за кредитним договором №/Т/973814 від 14.03.2013 року у сумі 72 857,08 грн., яка складається з: 70 613,40 грн. заборгованість по тілу кредиту, в тому числі прострочена; 10,78 грн. заборгованість по відсоткам, в тому числі прострочена; 2 232,90 грн. штраф по кредиту, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 812,86 грн.

Відмовлено у стягненні комісії за обслуговування кредиту.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

У апеляційній скарзі ПАТ «Актабанк» просить рішення суду першої інстанції змінити в частині відмови у стягненні комісії та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «Актабанк» до ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості по комісіїза обслуговування кредиту.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 14.03.2013 року ПАТ «Актабанк» та відповідач уклали кредитний договір №/Т/973814, згідно якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 100 000,00 грн., а відповідач зобовязався по поверненню кредиту, сплатити проценти, комісій в обумовлений кредитним договором строки.

Банк належним чином виконав свої зобовязання та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., натомість відповідач умови договору не виконує, суму кредиту не сплачує, має заборгованість перед банком станом на 25.02.2016 року у сумі 120 857,08 грн., яка складається з:

-70 613,40 грн. заборгованість по тілу кредиту, в тому числі прострочена;

-10,78 грн. заборгованість по відсоткам, в тому числі прострочена;

-48 000,00 грн. комісія за обслуговування кредиту, в тому числі прострочена;

-2 232,90 грн. штраф по кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення комісії по кредиту, суд першої інстанції правильно виходив з того, що виходячи зі змісту п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168, затверджених Правлінням НБУ, банк не мав права встановлювати комісію.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Актабанк» про те, що у спірному кредитному договорі відсутні будь-які несправедливі умови не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, не стосуються даного предмету спору, в даній справі не вирішується питання про визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення банком ЗУ "Про захист прав споживачів".

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 14 березня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, відповідно до ч.4ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У розумінні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Суд приходить до висновку, що комісія, визначена у кредитному договорі укладеному між сторонами у справі, не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», а виходячи зі змісту третього абзацу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною.

Зазначене також підтверджується правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Відповідно до ч, 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, оскільки умови п.1.2 кредитного договору, є нікчемним у силу закону, а тому не потребує визнання правочину недійсним в окремому порядку, колегія суддів вважає, що у частині стягнення комісії суд першої інстанції відмовив обґрунтовано, застосувавши вищезазначену правову позицію Верховного Суду України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Актабанк» - відхилити. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П. Красвітна

ОСОБА_3