АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1877/16Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М.
Провадження № 22-ц/789/971/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Міщій О. Я., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Рожук О.О.

за участі - представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 червня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

27.10.2016 року ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі Банк) звернулося до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 підписала заяву № б/н від 05.03.2011 року, згідно якої отримала кредит - 15200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач належним чином не виконувала умови договору і станом на 24.07.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 31535,56 грн. з яких:

-заборгованість за кредитом 11516,87 грн.;

-заборгованість по процентах за користування кредитом 16540,81 грн.;

-заборгованість за пенею та комісією 1500,00 грн.;

-штраф (фіксована частина) 500,00 грн.;

-штраф (процентна складова) 1477,88 грн..

Добровільно борг відповідач не погашала, тому позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу та понесені судові витрати.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 08.06.2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" відмовлено у звязку з безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу, що кредит був наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку.

Зазначає, що позивачем наданий розрахунок заборгованості, який відповідачем не спростовано.

Звертає увагу, що згідно постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

В судовому засіданні представник банку апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечила і навела доводи аналогічні поданому запереченню на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно правові відносини між ОСОБА_2 та банком належним чином не оформлені і позивач не довів обгрунтованість своїх позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки висновок суду першої інстанції грунтується на матеріалах справи і є вмотивованим.

Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості (а.с. 6), станом на 24.07.2016 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 31 535,56грн. з яких:

-заборгованість за кредитом 11516,87 грн.;

-заборгованість по процентах за користування кредитом 16540,81 грн.;

-заборгованість за пенею та комісією 1500,00 грн.;

-штраф (фіксована частина) 500,00 грн.;

-штраф (процентна складова) 1477,88 грн..

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч.1 ст.58, ч. 2 ст.59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи позивача, вказані в позовній заяві, щодо наявності між сторонами договірних зобов'язань грунтувались на тому, що ОСОБА_2 підписала заяву №б/н від 05.03.2011 року і отримала кредит 15200 грн.

В підтвердження вказаного банк надав розрахунок заборгованості за договором б/н від 05.03.2011 року (а.с. 6).

Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції таких доводів з наступних підстав:

банк вказує що кредит отримано 05.03.2011 року і в підтвердження наявності заборгованості представляє розрахунок за договором від 05.03.2011 року, але в матеріалах справи знаходиться заява ОСОБА_2 від 05.09.2011 року, дата якої є пізнішою на шість місяців за дату укладення договору - 05.03.2011 року (а.с. 7);

фактично банк вказує, що договір укладено 05.03.2011 року, ОСОБА_2 отримала кошти 05.03.2011 року, розрахунок проведено за договором від 05.03.2011 року, але доказом таких тверджень чомусь подає заяву ОСОБА_2 від 05.09.2011 року (а.с. 2-7), яка не підтверджує, а спростовує доводи банку і розрахунок заборгованості;

дата складення заяви 05.09.2011 року вказана в заяві не тільки ОСОБА_2, але така ж дата вказана представником банку, який засвідчив правильність інформації внесеної в заяву (а.с. 7);

банком не представлено доказів укладення ОСОБА_2 договору 05.03.2011 року, за яким банк, як вказано в позові, видав їй кредит 15200 грн. і в подальшому здійснив розрахунок заборгованості.

Дослідивши заяву ОСОБА_2 від 05.09.2011 року колегією суддів встановлено обставини, які спростовують твердження представника банку:

в заяві не вказано, яка картка була отримана ОСОБА_2, її тип і строк дії;

в заяві не зазначено чи отримувала ОСОБА_2 кредит, його початковий ліміт.

Під час розгляду справи апеляційним судом, представник банку як доказ укладення кредитного договору 05.03.2011 року подав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку датовану 19.06.2014 року, дата якої є значно пізнішою дати укладення договору на яку посилається позивач - 05.03.2011 року (а.с. 132).

Крім вказаного подав повторно, засвідчену печаткою і підписом представника, копію заяви датованої 05.09.2011 року (а.с. 130-131).

Як доказ укладення договору між сторонами 05.03.2011 року і обгрунтування розрахунку заборгованості за договором від 05.03.2011 року позивачем подано довідку про умови кредитування з використанням кредитки Кредит на всякий випадок, тип карти вказано MasterCard Mass (а.с. 8).

На противагу вказаному під час розгляду справи апеляційним судом представником банку, як доказ отримання кредиту від 05.03.2011 року подано довідку про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна Gold Light, де тип карти зазначено VISA GOLD, MC/EC Gold (а.с. 141) від 05.09.2011 року.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Аналізуючи вищевказані протиріччя між документами, які подані самим ж представником банку, колегія суддів приходить до переконання що позивачем не представлено доказів укладення між сторонами договору від 05.03.2011 року і отримання за цим договором ОСОБА_2 кредитних коштів, а відповідно і правової підстави нарахування заборгованості за кредитом від 05.03.2011 року.

Колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу, що кредит був наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку і позивачем наданий розрахунок заборгованості, який відповідачем не спростовано, а письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, оскільки банком не доведено доказами підписання ОСОБА_2 договору від 05.03.2011 року і отримання коштів за договором від 05.03.2011 року.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" відхилити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді