Справа № 380/1750/16-ц Головуючий у І інстанції Косович Т. П.
Провадження № 22-ц/780/4587/17 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 42 25.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

25 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Олійника В.І.,

суддів Коцюрби О.П., Яворського М.А.,

при секретарі Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 08 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виділ в натурі частини будинку та витребування її з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір задоволення вимог іпотеко держателя, посвідченого 20.08.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. за реєстровим номером 2708 в частині відчуження ОСОБА_4 належної йому ? частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; виділити йому в натурі ? частину вищевказаного домоволодіння та стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати по справі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він разом з відповідачем ОСОБА_2 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі від 1976 року до 12.12.2000 року, в 1998 році побудували будинок в АДРЕСА_1 загальною площею 252,8 кв.м.

Відповідно до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 02.12.2015 року вищевказане домоволодіння визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та відповідно визнано за ним (позивачем) право власності на ? частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року вищевказане рішення Тетіївського районного суду Київської області залишено в силі.

Вказував, що у вересні 2016 року він вирішив провести державну реєстрацію права власності на належну йому ? частину спірного житлового будинку, проте рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Тетіївської районної державної адміністрації від 13.09.2016 року йому було відмовлено у державній реєстрації його права з тих підстав, що заявлене право вже зареєстровано за іншою особою.

Із інформації з Державного реєстру речових прав позивачу стало відомо, що 22.08.2016 року вищевказане домоволодіння в цілому було перереєстровано за відповідачкою ОСОБА_4 на підставі договору задоволення вимог іпотекодержателя від 20.08.2016 року, із якою він жодних правочинів не укладав та не має зобов'язань за іпотекою, а тому вважав, що реєстрація за нею домоволодіння в цілому, в тому числі і належної йому ? частини домоволодіння створює йому, як власнику, перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому він бажає, виділити в натурі належну йому частку спірного домоволодіння.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Позивач просив виділити в натурі належну йому частку домоволодіння відповідно до будівельно-технічного дослідження, проведеного КП «Тетіївське БТІ» від 7 червня 217 року як першій стороні першого варіанту.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 08 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.08.2016 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. за реєстровим номером 2708 в частині відчуження ОСОБА_4 належної ОСОБА_3, жителю АДРЕСА_2 ? частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 60/100 частини одноквартирного (садибного) житлового будинку з цокольним поверхом, а саме: кімнату 1-4 , площею 8,3 кв.м., кімнату 1-5, площею 4,9 кв.м., кімнату 1-6, площею 27.2 кв.м., кімнату 1-7, площею 13,6 кв.м та кімнату 1-8, площею 8,7 кв.м, що складає 62,7 кв.м вартістю 98 497 гривень, частину веранди 1 площею 16,0 кв.м., вартістю 23021 гривень, частину цокольного поверху »А/ц» приміщення IV площею 61,2 кв.м. вартістю 96140 гривень, погріб літ. «А/п», вартістю 42511 гривень, всього на суму 260169 гривень.

Роботи по закриттю дверних отворів в цокольному поверсі між приміщеннями III- IV, а також в житловому будинку між кімнатами 1-4 та 1-2, між кімнатами 1-4 та 1-3 та з облаштування перегородки у веранді літ «А» (кімната 1) покладено на ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 580 грн. 22 коп. судових витрат з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. За змістом ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 1976 року до 12 грудня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого вони почали будівництво будинку по АДРЕСА_1, яке закінчили в 1998 році.

Відповідно до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 02.12.2015 року вищевказане домоволодіння визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та відповідно визнано за позивачем право власності на ? частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.-9-10). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року вищевказане рішення Тетіївського районного суду Київської області залишено в силі.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Тетіївської районної державної адміністрації від 13.09.2016 року ОСОБА_3 було відмовлено у державній реєстрації його права на належну йому ? частину домоволодіння в АДРЕСА_1 з тих підстав, що заявлене право вже зареєстровано за іншою особою. (а.с.55). Як вбачається з інформації Державного реєстру речових прав 22.08.2016 року вищевказане домоволодіння в цілому було перереєстровано за відповідачкою ОСОБА_4 на підставі договору задоволення вимог іпотекодержателя від 20.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. і зареєстрованого в реєстрі за №2708.

Проте, згідно копії договору позики від 24.12.2014 року ОСОБА_4, як позикодавець та ОСОБА_2, як позичальник уклали між собою договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 300000 грн. та зобов'язувалася їх повернути не пізніше 24.01.2015 року. (а.с.156)

З метою забезпечення виконання зобов'язань, вказаних у п.1 цього договору, що випливають з договору позики від 24.12.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 24.12.2014 року уклали між собою договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку загальною площею 252,8 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м., погребу та огорожі, яке належить їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №021805, виданого 31.03.2008 року Горошківською сільською радою на підставі рішення сільвиконкому від 26.10.2007 року (а.с.157-159).

Відповідно до копії договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.08.2016 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань відповідно до Договору іпотеки від 24.12.2014 року сторони цього договору вирішили на виконання ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» врегулювати свої відносини у позасудовий спосіб шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і згідно з п.3 цього договору ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_4 отримала у власність належні ОСОБА_2 домоволодіння та земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.114-115).

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, на момент укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.08.2016 року ОСОБА_2 не була єдиним власником спірного домоволодіння, так як Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справ від 06.07.2016 року залишено в силі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 02.12.2015 року, яким визнано домоволодіння в АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано за кожним із них по 1/2 частині вказаного домоволодіння, тобто вона не мала права розпоряджатися майном, яке їй не належить, а тому договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.08.2016 року в частині відчуження ОСОБА_4 належної ОСОБА_3 ? частини домоволодіння суд вірно вважав визнати недійсним.

Згідно зі ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна , що є у спільній частковій власності.

За ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що відповідно до проведеного КП «Тетіївське БТІ» будівельно-технічного дослідження за ухвалою суду від 19.04.2017 року (а.с.166) розподілу житлового будинку в АДРЕСА_1 суду запропоновано два варіанти його розподілу між сторонами.

Виходячи з наведеного, суд дійшов вірного висновку врахувати позицію позивача ОСОБА_3 і виділити йому по першому варіанту, як першій стороні, 60/100 частини одноквартирного (садибного) житлового будинку з цокольним поверхом, а саме: кімнату 1-4 , площею 8,3 кв.м., кімнату 1-5, площею 4,9 кв.м., кімнату 1-6, площею 27.2 кв.м., кімнату 1-7, площею 13,6 кв.м та кімнату 1-8, площею 8,7 кв.м, що складає 62,7 кв.м вартістю 98 497 гривень, частину веранди 1 площею 16,0 кв.м., вартістю 23021 гривень, частину цокольного поверху »А/ц» приміщення IV площею 61,2 кв.м. вартістю 96140 гривень, погріб літ. «А/п», вартістю 42511 гривень, всього на суму 260169 гривень і покласти на нього роботи по закриттю дверних отворів в цокольному поверсі між приміщеннями III- IV, а також в житловому будинку між кімнатами 1-4 та 1-2, між кімнатами 1-4 та 1-3 та з облаштування перегородки у веранді літ «А».

Такі висновки суду першої інстанції є такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачка по справі і одночасно апелянт ОСОБА_2 відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 серпня 2016 року передала спірне домоволодіння ОСОБА_4, притому і ? частину позивача ОСОБА_3, тобто ОСОБА_2 не має права власності на спірне домоволодіння, а ОСОБА_4 не оскаржувала на рішення суду.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Олійник

Судді: О.П. Коцюрба

М.А. Яворський