Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1332/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Колесник С. І.
Доповідач Письменний О. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.10.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Єгорової С.М., Дуковського О.Л.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення незаконно отриманих грошових коштів, -

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що під час спільного проживання з ОСОБА_4 ними було придбано житловий будинок з надвірними будівлями. За належну частку будинку він сплатив їй 19 000 доларів США. Однак, незважаючи на те, що він віддав кошти за її частину спірного майна, ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до нього про виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2015 року залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року, ОСОБА_4 виділено частку із майна, що є у спільній сумісній власності, у натурі, а саме ? частину спірного житлового будинку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року вказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий розгляд. В ході розгляду даної справи відповідачі підтвердили факт отримання від нього грошей в сумі 19 000 доларів США. Посилаючись на ці обставини, просив стягнути з відповідачів на його користь безпідставно отримані ними кошти в сумі 19 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду з позовом складає 476 898 грн. 10 коп.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, при цьому суд дійшов висновку, що 19 000 доларів США відповідачі отримали від позивача в рахунок компенсації вартості частки в спільному майні подружжя.

Проте, колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

Судом встановлено, що 01 лютого 2008 року ОСОБА_2 придбав за 41 000 грн. житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку /а.с.13/. Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки майна, що є сумісною власністю задоволено. Виділено ОСОБА_4 у натурі ? частину домоволодіння, що розташовано по АДРЕСА_1 /а.с.67-68, 69-71/.

Для вирішення спору, що виник між сторонами, необхідно визначитись з характером спірних правовідносин. Позивач стверджує, що 19 000 доларів США відповідачі отримали від нього в рахунок компенсації вартості частки в спільному майні подружжя. Відповідачі не заперечують отримання даної суми від відповідача, але заперечують призначення цих коштів, і вказують, що позивач таким чином повернув борг, який був йому наданий ОСОБА_3 в 2011 році.

При цьому позивач посилається на покази свідків, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 які підтвердили в судовому засіданні факт передачі ОСОБА_2 коштів, в сумі 19 000 доларів США ОСОБА_7

Відповідачі на підтвердження факту укладення з позивачем договору позики посилаються на розписку від 27.03.2011 року про отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 7 000 доларів США від ОСОБА_3, та зобов'язання їх повернути до 01.09.2011 року (а.с. 10); а також на розписку від 29.08.2011 року про повернення ОСОБА_2 коштів в сумі 19 000 доларів США Беці (ОСОБА_4) для передачі їх ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов суперечливих висновків, що не відповідають обставинам справи.

Зокрема, покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджують лише факт передачі ОСОБА_2 коштів в сумі 19 000 доларів США ОСОБА_7, і ніяким чином не можуть підтверджувати призначення переданих даних коштів. Доказів, які б підтверджували призначення цих коштів, позивач не надав.

Разом з тим, відповідачі надали в якості доказів розписки, достовірність походження яких не викликає сумнів, і підтверджена як позивачем так і відповідачами. Саме вказані розписки спростовують факт передачі позивачем 19 000 доларів США відповідачам в рахунок компенсації вартості частки в спільному майні подружжя, тоді як підтверджують наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне звернути увагу на той факт, підтверджений сторонами, що кошти в сумі 19 000 доларів США передавались саме для ОСОБА_3, тоді як при компенсації вартості частки в спільному майні подружжя логічним і правильним було б адресувати їх ОСОБА_4 як співвласнику майна подружжя.

Враховуючи, що позов не знайшов свого підтвердження, його вимоги не підлягають задоволенню. З таких підстав вирішувати питання про застосування позовної давності є недоцільним.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення незаконно отриманих грошових коштів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: