Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву позивача ОСОБА_1 до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до першої Ужгородської державної нотаріальної контори за якою просить суд: визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, що знаходиться на території Оноківської сільської ради в порядку спадкування за законом за померлою ОСОБА_2.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив наступне.

30 жовтня 1998 року померла ОСОБА_2 (бабка Позивача).

Після смерті бабки, єдиним спадкоємцем спадкового майна був ОСОБА_1 (онук), інших спадкоємців до майна померлої немає.

До спадкового майна спадкодавця входила квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на яку Першою ужгородською Державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.09.1999 року.

Крім вищевказаної квартири до спадкового майна входила земельна ділянка площею 0,05 га, що розташована за адресою: територія Оноківської сільської ради.

Вказана земельна ділянка була передана покійній ОСОБА_3 на підставі рішення XVIII сесії XXI скликання Оноківської сільської ради народних депутатів від 27 січня 1994 року та підтверджується копією державним акту на право приватної власності на землю.

Позивач як єдиний спадкоємець за законом звернувся до Першої ужгородської державної нотаріальної контори Державного нотаріуса ОСОБА_4 для оформлення спадщини на вказане нерухоме майно, який розглянувши подані ним документи, та мотивуючи тією обставиною, що необхідно подати документ, який підтверджує належність вказаної земельної ділянки ОСОБА_2, - відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа (оригіналу державного акту на право приватної власності на землю) та розяснив йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Дана обставина підтверджується листом Першої ужгородської державної нотаріальної контори від 17.10.2016 року № 925/02-14.

Таким чином, позивач не може реалізувати своє право власності, що виникає на підставі спадкування за законом, на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: територія Оноківської сільської ради.

За ухвалою від 30.03.2017 року судом за клопотанням представника позивача було замінено відповідача Першу Ужгородську державну нотаріальну контору на належного відповідача - Оноківську сільську раду Ужгородського району Закарпатської області.

Позивач або його представник у судове засідання не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом належним чином повідомлені. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача до суду не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений.

Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення з урахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із копії свідоцтва про смерть серії І-ФМ № 081511, 30 жовтня 1998 року померла ОСОБА_2, у віці 75 років.

Відповідно до свідоцтва про народження серії ІІІ-ФМ № 276955 ОСОБА_5 народився 14 червня 1984 року від батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Ужгородської державної нотаріальної контори Закарпатської області 23.02.1994 року, ОСОБА_2, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2, заповіла ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25.01.1999 року ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_1 звернувся до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на квартиру та видачу свідоцтва про право на спадкування за заповітом.

27.09.1999 року позивач самостійно звернувся до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до зазначеного заповіту позивачеві на квартиру АДРЕСА_3 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.09.1999 року.

Із наданих суду доказів також вбачається, що ОСОБА_2 за життя також належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,05 гектарів, розташована на території Оноківської сільської Ради народних депутатів, яка була передана їй для індивідуального садівництва, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК 0120 2266, виданого 06 травня 1994 року Оноківською сільською Радою народних депутатів.

Як стверджує позивач оригінал зазначеного державного акту був втрачений.

Позивач звернувся до Першої ужгородської державної нотаріальної контори Державного нотаріуса ОСОБА_4 для оформлення спадщини на вказане нерухоме майно, який розглянувши подані ним документи, та мотивуючи тією обставиною, що необхідно подати документ, який підтверджує належність вказаної земельної ділянки ОСОБА_2, - відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа (оригіналу державного акту на право приватної власності на землю) та розяснив йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Дана обставина підтверджується листом Першої ужгородської державної нотаріальної контори від 17.10.2016 року № 925/02-14.

Довідкою від 25.04.2017 року № 558 Приватного підприємства «Ужгородський Будинковий Сервіс» також підтверджується, що на день смерті ОСОБА_2, станом на 30.10.1998 року, за адресою: м. Ужгород, вул. Грушевського, 33/56, був зареєстрований внук ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Як зазначено у ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтями 1261 1265 визначена черговість спадкоємців за законом, зокрема зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, зокрема, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

- цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

- свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК).

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:

- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки;

- виготовлення технічної документації на земельні ділянки;

- визначення меж земельної ділянки в натурі;

- погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами;

- одержання у встановленому порядку Державного акта на землю;

- реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI).

Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК).

У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 в редакції Закону України від 5 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом).

Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що земельна ділянка, яка є предметом позову позивача не була охвачена заповітом, складеним спадкодавцем ОСОБА_2, відтак спадкування щодо неї у відповідності до ч. 2 ст. 1223 ЦК України відбувається за законом.

Як вбачається із копії паспорту ВО 743774 позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент смерті 30 жовтня 1998 року ОСОБА_2 виповнилося повних 14 років, тобто він як неповнолітня особа вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки заяви про відмову від спадщини не подавав (така відсутня у матеріалах спадкової справи).

Суду не доведено належними та допустимими доказами, що позивач набув права спадкування за правом представлення за померлою ОСОБА_2 у відповідності до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, оскільки його батько або мати померла на час відкриття спадщини, відтак відсутні підстави вважати його спадкоємцем першої черги за правом представлення.

Оскільки спадкова справа не містить відомостей про подачу заяв про прийняття спадщини за законом за померлою ОСОБА_2 спадкоємцями інших черг, єдиним спадкоємцем пятої черги, який прийняв спадщину за нею спільним проживанням слід вважати її онука ОСОБА_1, який був неповнолітнім на час її смерті.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача, оскільки відповідач не оспорював позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 294 ЦПК України, ст. 1216, 1218, 1220, 1221, 1265 1268, 1223, 1225, 1261-1265, 1266, 1268 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, - задовольнити.

Визнати право власності на земельну ділянку площею 0,05 га для індивідуального садівництва, що знаходиться на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за ОСОБА_1, м. Ужгород, вул. Грушевського, 33/56, ідентифікаційний номер суду невідомий, в порядку спадкування за законом за померлою ОСОБА_2.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8