Справа № 304/580/17
Провадження № 2/304/241/2017
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2017 рокум. Перечин
Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого - судді Ганька І. І.,
при секретарі - Соханич Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -
позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що в період з 2009 по 2014 роки проживала однією сім'єю з відповідачем. За час фактичного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_1, у них народилася донька ОСОБА_3, батьком якої згідно свідоцтва про народження дитини є ОСОБА_2. Однак спільне життя між нею та відповідачем не склалося, на даний час відповідач проживає однією сім'єю з іншою жінкою та вже мають спільну дитину. Натомість з метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, для ознайомлення з культурою інших народів і стимулювання дитини до вивчення іноземних мов, у неї є намір забезпечити їх доньці повноцінний відпочинок на узбережжі Чорного моря у Болгарії в період з липня по серпень 2017 року, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Незважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, жодних вагомих аргументів не наводить, ігноруючи всі прохання щодо оформлення необхідного пакету документів, а у особистих розмовах є категоричним проти виїзду доньки з нею за кордон. Оскільки, така позиція батька дитини шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку її особистості, а також вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, тому просить позов задовольнити.
У судове засідання позивач не з'явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримала повністю та просила такі задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечила.
Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, причину неявки не повідомив, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та розглядаючи справу на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 3 ст. 212 цього Кодексу передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача ОСОБА_1 народилася донька - ОСОБА_3, батьком якої є ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 06 травня 2009 року (а. с. 5).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Конвенція передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).
Із вказаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст.1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».
Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України у справі №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року.
В судовому засіданні встановлено, що дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає при матері, тобто при позивачеві.
Також встановлено, що для відпочинку та оздоровлення позивач має намір виїхати за межі України разом з дитиною, без згоди і супроводу батька, однак до теперішнього часу не може виготовити проїзний документ для виїзду дитини за межі України та не має нотаріально посвідченої згоди батька дитини - ОСОБА_2 на виїзд доньки за кордон.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Отже, враховуючи вищенаведене та те, що бажання позивача отримати дозвіл на виготовлення проїзного документа і візи та відповідно виїзд за кордон неповнолітньої дитини узгоджується з її правами та обов'язками, що передбачені Сімейним кодексом України, а також те, що оскільки відповідач відмовляється надати таку згоду добровільно, що фактично порушує права як дитини, так і матері, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. ст. 141, 155, 182, 192 СК України, ст. ст. 29, 313 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 158, 209, 212, 214-215, 218, 224-226, 360-7 ЦПК України, суд, -
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - задовольнити.
Надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проїзного документу і візи для виїзду за межі України та дозвіл на виїзд малолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Республіки Болгарія починаючи з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року в супроводі матері - ОСОБА_1 без письмової згоди та супроводу батька - ОСОБА_2.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Головуючий: Ганько І. І.