Справа № 500/2929/16-ц
Провадження № 2/500/1192/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючий - суддя Швець В.М.,

при секретарі Борчану О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі - продажу № 1190 від 28 травня 1996 року (далі: спірний договір) житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (долі: спірне домоволодіння), посвідченого Одеською товарною біржею, укладеного між продавцем ОСОБА_1, від імені якого діяла ОСОБА_5 за довіреністю № 1/2958 від 20 червня 1995 року та покупцем ОСОБА_4, та визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення, що в грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 дізнався, що належне йому спірне домоволодіння в травні 1996 року за довіреністю від його імені продала ОСОБА_5 ОСОБА_4 Позивач стверджує, що ніколи нікому не давав довіреності на продаж спірного домоволодіння, тому просить визнати спірний договір недійсним, бо на час надання довіреності перебував на лікуванні, у первісних документах по різному вказане його призвіще, тому спірний договір не міг бути посвідченим, немає підтвердження, що саме він видавав довіреність, спірний договір не визнавався дійсним та не був зареєстрований в МБТІ.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, дала пояснення, що вимоги позивача не підтверджені доказами, крім того, він пропустив строк позовної давності.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання викликалася належним чином через оголошення у пресі, але в судове засідання не зявилася, тому суд розглядає справу за відсутності однієї з відповідачок.

У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст.61 ЦПК України встановлює підстави звільнення від доказування, якими є: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В судовому засідання встановлено, що на підставі договорів купівлі - продажу від 1981 та 1982 років позивач ОСОБА_1 придбав спірне домоволодіння. Згідно до спірного договору 28 травня 1996 року ОСОБА_1, від імені якого за довіреністю № 1/2958 від 20 червня 1995 року діяла ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 спірне домоволодіння.

В порушення вимог ст.60 ЦПК України позивач не надав суду жодного доказу відносного та допустимого відповідно до ст.ст.57,58 ЦПК України на підтвердження своїх вимог. Так, в своєму позові позивач зазначає, що він не надавав довіреності тому що в той час на нього було скоєно напад та він знаходився на лікуванні. Але жодного документу або іншого доказу в підтвердження зазначених обставин позивачем не надано. Також позивач зазначив, що відсутні докази передання йому грошей за проданий ним будинок. Діючим законодавством не передбачено обов'язку складати якісь окремий документ щодо підтвердження отримання грошей. Навпаки ця обставина повинна буди зазначена в самому договорі купівлі-продажу. Та обставина, що позивачем були отримані кошти підтверджується п.6 спірного договору де зазначено, що дім житловий з надвірними спорудами продано за 500000000 карбованців, які отримані продавцем до підписання цього договору. Позивач посилається на те, що в договорі купівлі продажу від 21 вересня 1981 року вірно зазначено його прізвище - ОСОБА_1, а в договорі від 18 серпня 1982 року - не вірно ОСОБА_1. Тому, на думку позивача, потрібно було встановити на підставі ст.256 ЦПК України належність правовстановлюючих документів особі, прізвище якої зазначено в документі, інакше не можливо було здійснювати правочин, але ця суперечність в документах не усунута на час звернення позивачем до суду та не є підставою для визнання спірного договору недійсним Крім того, згідно до інформації, отриманої з державної нотаріальної контори вибачається, що відбулося знищення довіреностей виданих в період з 2 січня 1995 року по 24 грудня 1995 року, в наданої відповіді за № 44/4 - 2226 від 201.204.2016 року Ізмаїльської нотаріальної кантори вказано, що довіреність посвідчена Ізмаїльською державною нотаріальною конторою Одеської області 20 червня 1995 року за № 1-2958 знищена шляхом спалення, що не є доказом її не існування взагалі на час укладання спірного договору. Посилання на те, що спірний договір не був посвідчений нотаріальною конторою та не був визнаний судом дійсним, коли таке визнання стало обов'язковим, суд не бере до уваги, бо на час укладання спірного договору згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» діючий на момент виниклих правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріально посвідченню, норми ст.220 ЦК України (2004 року) не застосовуються до правовідносин які виникли у 1996 році. Також не відповідають дійсності пояснення позивача щодо відсутності реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_4, тому що відповіддю КП «Ізмаїльськое» МБТІ зазначено, що спірний договіру зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за № 19/21 від 30 травня 1996 року. Таким чином, оспорюваний договір зареєстрований належним чином.

Тому суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 ґрунтуються на припущеннях, належними відносними та допустимими доказами не доведені, а тому є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо заяви представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, слід вказати, що правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Керуючись ст.ст.220,267 ЦК України, ст.ст.10,11,57-61,209,212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: В.М.Швець