Провадження № 22-ц/779/1191/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Фединяка В.Д.,

секретаря: Капущак С.В.,

з участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

представника УСБУ в Івано-Франківській області -

Боднарука Я.С., представника військової

прокуратури Івано-Франківського гарнізону -

Логінова В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури західного регіону України, Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору працівники Служби Безпеки України в Івано-Франківській області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про списання коштів з казначейського рахунку на відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури західного регіону України, Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору працівники Служби Безпеки України в Івано-Франківській області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з позовом про безспірне списання коштів з казначейського рахунку на відшкодування шкоди. Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що внаслідок неправомірних дій службових осіб Управління Служби Безпеки України в Івано-Франківській області 20.09.2010 року, які виразились у застосуванні до неї непропорційної та безпідставної фізичної сили, їй було спричинено тілесні ушкодження, що підтверджується актом судово-медичного обстеження. Посилаючись на вищенаведене, з врахуванням збільшення позовних вимог, просила стягнути на її користь 608 495,22 грн (еквівалент 20 тисяч євро, суми податків, які можуть бути нараховані, та еквівалент 850 євро в якості компенсації судових та інших витрат в справі) на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне дослідження обставин справи, а також на порушення судом норм процесуального права. Зокрема, зазначає представник ОСОБА_1, суд першої інстанції, не вирішивши усі питання по справі, перейшов до оголошення матеріалів справи та проведення судових дебатів. Апелянт вказує, що судом не було досліджено вирок Долинського районного суду, яким ОСОБА_8 було виправдано, що спростовує будь-які твердження відповідачів. Представник ОСОБА_1 вважає, що суду першої інстанції слід було застосувати до даних правовідносин практику Європейського суду з прав людини. На думку представника позивача, твердження суду першої інстанції про те, що постанова від 26.11.2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи має відношення до даних правовідносин, є безпідставним, оскільки саме ця постанова й доводить, що органи прокуратури не провели розслідування. Також судом не дано належну оцінку оперативній відеозйомці затримання ОСОБА_1, з якої вбачається, що дії правників відповідача щодо неї були неправомірними. Посилаючись на упередженість суду першої інстанції та неправосудність судового рішення, представник ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник Державного казначейства України та треті особи в засідання апеляційного суду не з'явились з невідомих причин, хоча судові повідомлення їм направлялись у встановленому законом порядку завчасно. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з вищезазначених мотивів.

Представник військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону військової прокуратури західного регіону України та представник Управління Служби Безпеки України доводи апеляційної скарги заперечили, вважаючи що в дійсності 20 вересня 2010 року ОСОБА_1 не була затримана, а тоді працівниками СБУ було проведено тільки оперативно-розшуковий захід по реалізації заяв про вимагання та отримання хабара. Тому протокол затримання та обшуку ОСОБА_1 не складався. Вказали, що всі дії працівників СБУ були відображені в протоколі огляду місця події. На думку представників відповідачів, неправомірних дій щодо ОСОБА_1 працівниками СБУ не було допущено, а отже, і підстав для стягнення моральної шкоди в користь позивачки немає. Вважають, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Тому просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції вважав, що співробітниками державного правоохоронного органу відносно неї не було допущено ніяких неправомірних дій, а отже, немає підстав для відшкодування моральної шкоди.

Однак, з цим висновком, на думку колегії суддів, погодитись не можна з таких підстав.

Статтею 28 Конституції України кожному громадянину гарантується право на повагу до його гідності. В ч.1 цієї норми зазначено, що ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Зміст цієї конституційної норми відповідає змісту ст.3 Європейської Конвенції з прав людини.

Статтею 29 Конституції України кожній людині гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. В цій статті задекларовано, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.

В ч.3 ст.29 Конституції України вказано, що кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз'яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника. Згідно ч.4 і 5 цієї статті кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання. Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.

Підстави та порядок затримання особи було конкретизовано в нормах Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (скасований і втратив чинність 19 листопада 2012 року). Відповідними положеннями нормах Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, чинними на час подій, передбачалось таке:

Стаття 106 КПК встановлювала, що орган дізнання вправі затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, лише при наявності однієї з таких підстав:

1) коли цю особу застали при вчиненні злочину або безпосередньо після його вчинення;

2) коли очевидці, в тому числі й потерпілі, прямо вкажуть на дану особу, що саме вона вчинила злочин;

3) коли на підозрюваному або на його одязі, при ньому або в його житлі буде виявлено явні сліди злочину.

При наявності інших даних, що дають підстави підозрювати особу у вчиненні злочину, її може бути затримано лише в тому разі, якщо ця особа намагалася втекти, або вона не має постійного місця проживання, або не встановлено особи підозрюваного.

В ч.2 і 3 ст.106 КПК України міститься вимога, що про кожний випадок затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, орган дізнання зобов'язаний скласти протокол із зазначенням підстав, мотивів, дня, години, року, місяця, місця затримання, пояснень затриманого, часу складання протоколу про роз'яснення підозрюваному в порядку, передбаченому частиною 2 статті 21 цього Кодексу, права мати побачення із захисником з моменту затримання. Протокол підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу з переліком прав та обов'язків негайно вручається затриманому і направляється прокурору.

З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2010 року ОСОБА_1 була затримана працівниками СБУ ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні кримінально-караної дії щодо посередництва у передачі хабара. При затриманні до неї була застосована фізична сила, спецзасоби (кайданки). При цьому ОСОБА_1 була піддана особистому обшуку, в процесі якого у неї було вилучено мобільний телефон, відібрані зразки речовини з рук. Після складення слідчим протоколу ОСОБА_1 без її згоди була доставлена у приміщення СБУ для відібрання пояснень і допиту.

При затриманні та обшуку ОСОБА_1 застосовувалась відеозйомка. Відповідний диск, який судом першої інстанції долучено до даної справи, в судовому засіданні переглянуто колегією суддів та учасниками розгляду справи.

Апеляційним судом встановлено, що працівниками СБУ, які були задіяні у операції по затриманні ОСОБА_1, в порушення ч.3 ст.29 Конституції України, ч.2 і 3 ст.106 КПК України 1960 року не було роз'яснено її права та не надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника. Правоохоронцями не було складено ні протоколу затримання, ні протоколу особистого обшуку гр. ОСОБА_1 Ці обставини випливають із відповіді прокуратури Івано-Франківської області та судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області. Ніякими об'єктивними документальними відомостями зазначені обставини представниками відповідачів не спростовано.

Обґрунтованість затримання ОСОБА_1, як того вимагає ч.2 ст.29 Конституції України, тоді предметом перевірки суду не була, тому що з цього приводу відповідного звернення правоохоронного органу в суд не поступило.

З наведеного вище випливає, що працівниками СБУ 20 вересня 2010 року було порушено основоположні конституційні права ОСОБА_1, зокрема, право на свободу та особисту недоторканість, на повагу до її гідності.

До висновку про те, що 20 вересня 2010 року у розумінні підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції дійсно мало позбавлення волі ОСОБА_1, колегія суддів виходить з наведеної вище конкретної реальної ситуації, в якій вона опинилась. При цьому прийнято до уваги сукупність всіх обставин справи, а саме - вид, тривалість, спосіб та наслідки застосування до неї заходів примусу працівниками державного органу. У своїх висновках колегія суддів орієнтується також на рішення Європейського Суду з прав людини: від 06 листопада 1980 року у справі «Гуццарді проти Італії», від 24 червня 2010 року у справі «Захарків проти України», від 15 листопада 2012 року у справі «Гриненко проти України», від 07 листопада 2013 року у справі «Білоусов проти України», а також на рішення у справах: «Осипенко проти України», «Барановський проти Польщі», «Менешева проти Росії».

У цих рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що у зв'язку із зростанням високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод право на свободу є надто важливим для особи в демократичному суспільстві. Тому відповідно й неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства. Суд нагадував, що невизнане тримання особи під вартою є повним запереченням фундаментально важливих гарантій, що містяться в статті 5 Конвенції, та являє собою найбільш серйозне порушення зазначеного положення. В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Менешева проти Росії» вказано, що відсутність фіксації таких речей, як дата, час та місце затримання, ім'я затриманого, підстави для затримання та ім'я особи, яка здійснила затримання, повинні розглядатися як недотримання вимоги щодо законності та невідповідність затримання особи самій меті.

Протиправне утримання ОСОБА_1 працівниками згаданого державного органу 20 вересня 2010 року, яке документально не було зафіксовано, тривало близько доби, і весь цей час з нею поводились як із підозрюваною, вона перебувала під ефективним контролем працівників СБУ, і була у вразливому становищі. В результаті згаданих вище неправомірних дій працівників названого державного органу ОСОБА_1, яка була на той час вагітною, перенесла фізичний біль та психічне насилля, отримала тілесні ушкодження, стрес та моральну травму. Наявність тілесних ушкоджень підтверджено актом судово-медичного обстеження від 22 жовтня 2010 року (том №1, а.с.10-12). Ці ушкодження, на думку колегії суддів, свідчать про жорстокість поводження, якого зазнала ОСОБА_1 при її затриманні, яке здійснювалось кількома працівниками СБУ, чиєму насильству вона не могла опиратись. За таких обставин фізичний біль заявника від цих ушкоджень безсумнівно було посилено відчуттям безпорадності, напруження та страху. Для оцінки серйозності жорстокого поводження, якого зазнала ОСОБА_1, також важливо те, що неправомірне поводження було умисним, тривало кілька годин поспіль та мало за мету отримання від заявника показів про визнання нею злочину, в якому її підозрювали.

В подальшому постановою слідчого прокуратури Івано-Франківської області від 30 вересня 2010 року у порушенні кримінальної справи проти ОСОБА_1 було відмовлено за відсутністю складу злочину. По кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_8 вона давала пояснення тільки в якості свідка, про що свідчать копії протоколів. Ці факти в достатній мірі підтверджують безпідставність затримання ОСОБА_1 працівниками державного органу.

В статті 56 Конституції України вказано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положення цієї конституційної норми конкретизовано, зокрема, у ч.2 статті 1167 Цивільного Кодексу України, де зазначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної відповідальності; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Названі вище правові норми й регулюють спірні правовідносини, тому вони підлягають застосуванню при вирішенні даного цивільно-правового спору.

З наведеного вище випливає, що позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої їй в результаті протиправного позбавлення свободи, безпідставного застосування фізичної сили, спецзасобів та психічного насилля, є обґрунтованим, тому він підлягає до задоволення. Однак, колегія суддів вважає, що вимога позивачки про присудження еквіваленту 20 000 євро в національній валюті в якості відшкодування моральної шкоди, є надмірною. Приймаючи до уваги реальну ситуацію, пов'язану із затриманням ОСОБА_1, характер та спосіб неправомірних дій працівників державного органу, наслідків для позивачки, об'єм та характер її фізичних і моральних страждань, на думку колегії суддів, розмір спричиненої їй моральної шкоди слід визначити в розмірі 50 000 грн. При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів враховує й відповідну практику Європейського суду з прав людини.

Приймаючи до уваги викладене, рішення суду першої інстанції в даній справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 не являється законним і обґрунтованим. Тому воно не може бути залишене в силі. В даному випадку є правові підстави для ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307; 309; 313-315; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 червня 2017 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

В.Д. Фединяк