Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою Державної казначейської служби України, в інтересах якої діє Богуш Павло Миколайович, на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, який мотивував тим, що в січні 2011 року він звернувся із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2011 року, яке залишено без змін 21 вересня 2011 року ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, позов задоволено частково: визнано неправомірними дії відповідача, щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 2 групи державної та додаткової пенсії, всупереч вимогам ст. 50 та ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»від 28 лютого 1991 року № 796-ХІ1 (надалі по тексту - Закону № 796) з 14 серпня 2011 року зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. З ст. 67 Закону № 796 з 14 серпня 2011 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці яка була виплачена у цей період. Відповідач в добровільній формі відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансуванням з державного бюджету, що підтверджується відмовою Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, №100/М-9 від 09 липня 2012 року, але при цьому підтвердив суму заборгованості перед позивачем у розмірі 49 464 грн 46 коп.

У зв'язку із не виконанням судового рішення на протязі 3 років і 2 місяців, з 05 квітня 2011 року по 25 червня 2014 року, позивачу завдано моральної шкоди, оскільки він отримував значно менший розмір призначеної йому пенсії, яка не відповідає нормам Закону. Звернення до державних органів, та отримання відмови у виплаті суми заборгованості державної пенсії, яка мала виплачуватися згідно до законодавства України, призводила до постійного нервування та переживання.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь інфляційні витрати у зв'язку з порушенням зобов'язання в сумі 6 538, 85 грн та трьох процентів річних у сумі 4 785,13 грн, а також стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь моральну шкоду у розмірі 400 074,00 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати у розмірі 6 538,85 грн та 3% річних у розмірі 4 785,13 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України, в інтересах якої діє Богуш П.М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено та вбачається із матеріалів справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою від 21 вересня 2011 року Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, зобов'язано орган державної влади провести перерахунок та виплатити різницю коштів позивачу. Рішення районного суду набрало чинності 21 вересня 2011 року, але в добровільному порядку не було виконане.

Позивач використав всі доступні засоби в Україні (звернення до правоохоронних органів, виконавчої служби, міністерств та президента України), але Держава Україна відмовилась виконувати судове рішення.

А тому, в липні 2012 року, позивач звернувся із заявою до Європейського суду з прав людини, щодо визнання порушення державою Україною конвенції з захисту людини.

17 липня 2013 року Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення «Москаленко та інші проти України». Вказаним рішенням було об'єднано і заяву позивача №30977/12 до загальних 249 заяв зазначених в судовому рішенні.

16 серпня 2013 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження за рішенням Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18 липня 2013 року, про виконання державою Україною рішення національного суду.

Згідно вимоги державного виконавця №14-73/16 - від 16 вересня 2014 року, було встановлено, що держава України сплатила позивачу заборгованість за судовим рішенням лише 25 червня 2014 року (через 11 місяців після ухвалення рішення Європейським судом), тобто термін невиконання судового рішення склав з 05 квітня 2011 року по 25 червня 2014 року.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), враховуючи усталену практику, в рішенні від 18 липня 2013 року у справі «Москаленко і інші проти України» (заява позивача також була розглянута у цій справі) наголошує, що «рішення ухвалені на користь заявників не були виконані своєчасно і відповідальність за це несе держава; що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію та що нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що оскільки за рішенням суду, яке набрало чинності, позивач мав право на 49 464 грн 46 коп, тому між позивачем та пенсійним фондом виникли грошові зобов'язання, а так як дане рішення суду виконано лише після розгляду заяви позивача Європейським судом, а тому за період невиконання рішення суду з 05 квітня 2011 року по 25 червня 2014 року позивач відповідно до ст. 625 ЦК України має право на інфляційні втрати у зв'язку з порушенням виконання зобов'язання у розмірі 6 538, 85 грн та три проценти річних - 4 785,13 грн.

Також, судами надана правильна оцінка того, що за своїми повноваженнями пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а відтак і не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України). Ця відповідальність лежить на Державі Україна, а в даному спорі в особі Державного казначейства.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України, в інтересах якої діє Богуш Павло Миколайович, відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.І. Євтушенко
О.В. Кадєтова