Справа № 454/143/17 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/4937/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.,

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до прокурора Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до Сокальського районного суду Львівської області з позовом до прокурора Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмолено.

Дане рішення суду оскаржив ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що вказане рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та підлягає скасуванню. Вказує, що судом першої інстанції не було досліджено факту самовільного заволодіння прокурором Гавло І.І. матеріалами досудових кримінальних проваджень, якими вона розпоряджалася на власний розсуд без належного дозволу, що призвело до затягування судових засідань пов`язаних з цими матеріалами. Зазначає, що вказаними діями прокурора йому було завдано моральну шкоду, проте суд не взяв це до уваги.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду м. Львова від 21 червня 2017 року та направити справу в суд першої інстанції на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. Судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур.

Статтею 7 цього Закону кожному гарантовано захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України.

У розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод термін "суд, встановлений законом" поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду (складу суду), але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року, "Лавентс проти Латвії" від 7 листопада 2002 року та "Занд проти Австрії" від 12 жовтня 1978 року"). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Аналогічні за змістом положення закріплено в ч. 2 ст. 4 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Однією із загальних засад кримінального провадження, визначених ст. 7 КПК України є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, яка реалізовується у порядку, передбаченому ст. 24 цього Кодексу, за приписами якої кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи предметом позову є визнання протиправним дій прокурора у кримінальному провадженні, які не можуть бути оскаржені відповідно до правил КПК України. Пов'язаною із цією вимогою, похідною, є вимога про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішення даного спору знаходиться поза межами компетенції суду цивільного, який помилково розглянув цю справу у порядку цивільного судочинства.

Відтак провадження у справі слід закрити, оскільки таку слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, що підтверджується також висновками викладеними, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузьменко проти України" від 9 березня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених ст.ст. 205 і 207 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 310, 313, п. 3 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 червня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до прокурора Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та відшкодування моральної шкоди- закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: