АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Борисенко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», поданою через представника ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитом,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість у розмірі 700 440 грн., з яких: тіло кредиту - 407 112, 89 грн. та відсотки - 293 327, 11 грн., посилаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.07.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 8-96F/09-2006Ав від 11.09.2006 року по відсоткам за користування кредитними коштами за період з 21.08.2012 року по 11.09.2013 року у розмірі 58 186, 88 грн.. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ КБ «Дельта Банк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що рішення Святошинського суду від 28.05.2010 року не виконується, у зв'язку з чим заборгованість постійно зростає, а наявність цього рішення не змінює умов кредитного договору з якими позичальник погодився, підписуючи кредитний договір. Крім того, у банку здійснюється ліквідація і результат розгляду цієї справи впливає на виплати вкладникам та іншим кредиторам банку в черговості, оскільки ліквідаційна маса також формується з відшкодованих коштів, стягнутої з боржників заборгованості та продажу іпотечного і заставного майна, на яке звертається стягнення.

Справа № 755/16059/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/10445/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача Коєва М.С. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ«УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 8-96F/09-2006Ав, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 24 455 доларів США, зі сплатою 11 % річних, строком до 11.09.2013 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2010 року стягнуто солідарно з відповідача та ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка складалася із заборгованості по тілу кредиту - 18 837, 55 доларів США та заборгованості по процентах за його користування у розмірі 3 586, 40 доларів США. Рішення набрало законної сили 08.09.2011 року.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимог за відповідними кредитними договорами, в тому числі і по кредиту відповідача.

Позивач надав, складений ним розрахунок, за яким станом на 31.07.2015 року відповідач має заборгованість 700 440 грн., з яких: тіло кредиту - 407 112, 89 грн. та відсотки - 293 327, 11 грн..

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що із урахуванням заявлених позовних вимог можливе лише стягнення відсотків за користування кредитом в межах дії договору кредиту та в межах позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою, а саме з 25.08.2012 року по 11.09.2013 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 526, 257, 230 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Керуючись вимогами зазначених норм суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що позивачем пропущено строк позовної давності. Оскільки нарахування та сплата відсотків за користування кредитними коштами мала відбуватися щомісячно (п.1.3.2 - 1.3.4 кредитного договору), то суд правильно виходив з того, що позивач дізнався про порушення свого права у тому місяці, коли не отримав від відповідача відсотків за користування кредитними коштами. Будь - яких дій, що свідчили про визнання боргу відповідач не вчиняла. Виходячи з цих обставин суд першої інстанції стягнув відсотки у межах трирічного строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків після закінчення строку дії кредитного договору не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Строк кредитного договору визначено сторонами 11.09.2013 року, відтак відсотки, які передбачені умовами договору за користування кредитними коштами можуть нараховуватися лише у межах дії договору. За змістом договору не вбачається, що сторони визначили нарахування відсотків у такому ж розмірі після закінчення строку договору у випадку його невиконання позичальником.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки у кредитному договорі не визначено розмір відсотків від залишку заборгованості після закінчення строку договору, а позивач не ставив вимог про стягнення відсотків за користування коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України та не надав відповідних розрахунків, суд першої інстанції правильно задовольнив позов у межах позовних вимог та у межах позовної давності.

Такі висновки суду відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені у постанові від 07.09.2016 року № 6-1412 цс 16, від 09.08.2017 року № 6-2322 цс 16.

Та обставина, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2010 року, за яким стягнуто заборгованість з позичальника та поручителя у солідарному порядку не виконано не дає підстав для повторного стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами за період, за який вони вже стягнуті. До того ж позивач не надав ні доказів невиконання рішення суду, ні доказів звернення до виконавчої служби з питання примусового виконання рішення суду. А відтак доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що на даний час у банку здійснюється ліквідаційна процедура не впливають на висновки суду, оскільки зазначені обставини не створюють для позичальника будь - яких додаткових обов`язків, окрім тих, що передбачені умовами договору.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ця справа розглядається лише в межах доводів апеляційної скарги відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України та підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді