№ 2-103/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.10.2017 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді: Бобровник О. В.

при секретарі: Яковенко Н. К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - про визнання договору позики недійсним.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 05 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики без номеру, який був оформлений у вигляді розписки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 про отримання від останнього позики, а саме грошових коштів у сумі 400 000 тисяч доларів США для купівлі будинку в АДРЕСА_1. Відповідно до умов даного договору позичальник ОСОБА_2 зобов'язувалася повернути надані кошти до 05.03.2012 року.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 на момент укладання даного договору позики перебувала з ним у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.09.2008 року у справі № 2-1106-1/08, але вона не погоджувала з ним вказаний договір позики та не повідомляла про його укладання, ОСОБА_1 жодного дозволу на укладання такого договору не надавав. Крім того, починаючи з 2011 року по даний час в різних судових інстанціях розглядається питання щодо права власності на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, де ОСОБА_2 у жодному судовому засіданні по справі про поділ майна не зазначалося про існування оскаржуваного договору позики між нею та ОСОБА_3 Крім того, позивач стверджує, що ОСОБА_2 не могла укласти договір позики на 400 000 тисяч доларів США для придбання будинку в АДРЕСА_1, оскільки, вона не причетна до придбання цього будинку і він придбавався особисто ним за власні кошти. Крім того, ОСОБА_2 не мала змоги повернути ці кошти, враховуючи, що останні 15 років вона не працювала, не мала жодного бізнесу чи інших офіційних джерел доходів, які б надавали змогу хоча б частково здійснювати погашення такої значної позики.

Відтак, позивач впевнений, що оскаржуваний ним договір позики від 05 березня 2008 року є фіктивним правочином, який був вчинений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 «про людське око» без бажання настання реальних наслідків за ним та його укладання відбулося лише на папері, та набагато пізніше від вказаної в ньому дати укладання 05 березня 2008 року. Вказане у сукупності свідчить про невідповідність вказаного правочину ст. 203 ЦК України, а відтак такий правочин підлягає визнанню недійсним.

Підставою для звернення з таким позовом позивач зазначив, що на даний час будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить йому та ОСОБА_2 на праві власності без виділення часток в натурі та поділу будинку, таким чином вказаний договір позики від 05 березня 2008 року стосується його прав та інтересів, оскільки він направлений на протизаконні цілі, а саме його укладання відбулося з метою незаконного заволодіння частини будинку, що належить йому на праві власності.

Щодо строків оскарження укладеного правочину позивач зазначив, що йому стало відомо про існування такого договору позику лише 28 травня 2015 року за наслідками ознайомлення з матеріалами справи № 760/16274/14-ц у Солом'янському районному суді м. Києва, де він був залучений у якості третьої особи.

В зв'язку із зазначеним позивач просив суд: визнати недійсним договір позики (розписку) від 05. 03. 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про надання ОСОБА_3 позики ОСОБА_2 у розмірі 400 000,00 дол. США на покупку домівки у АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, направивши до суду замість себе представника, який в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд про задоволення позову. Зазначав, що предметом даного спору є недійсність договору позики (розписки) від 5 березня 2008 року у сумі 400 000 тисяч доларів США. Згідно умов зазначеного договору від 5 березня 2008 року ОСОБА_2 начебто взяла у ОСОБА_3 400 000, 00 доларів США на покупку будинку у АДРЕСА_1, та зобов'язалась повернути ці гроші до 5 березня 2012 року, однак, наголосив на тому, що оригіналу вказаного документу жодного разу не було представлено. Наголосив, що зважаючи на обставини викладені у позовній заяві щодо фіктивності даного договору, який не мав на меті створення юридичних наслідків, він був фіктивно укладений лише для вчинення дій з боку ОСОБА_2 щодо заволодіння домоволодінням (частиною домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1, оскільки, інформація про даний договір з'явилась лише в цьому році, а чисельні цивільні і кримінальні справи пов'язані із домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 розглядаються з 2011 року, є обґрунтовані сумніви щодо підписання такого договору саме на дату його укладення 5 березня 2008 року. На його переконання, даний договір позики був виготовлений і підписаний у 2014-2015 роках, проте аж ніяк не у 2008 році, з метою вчинення дій з боку ОСОБА_2 щодо заволодіння домоволодінням. В зв'язку із зазначеним просив про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, свого представника до суду не направила, про час а місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, направивши до суду свго представника, який в судовому засіданні позовну заяву не визнав та просив відмовити в її задоволенні посилаючись на її необґрунтованість. Надав заперечення на позов (а.с. 34-35), де зазначив, що оспорюваний правочин дійсно став предметом судового розгляду в Солом'янському районному суді м. Києва у цивільній справі № 2-5144/14 (провадження № 760/16274/14-ц) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. 13.01.2015 року Солом'янським районним судом м. Києва у вказаній справі було затверджено мирову угоду погоджену сторонами тієї справи. Позивачем у вказаній справі подано апеляційну скаргу про скасування мирової угоди, яку ухвалою від 07.07.2015 року Апеляційний суд м. Києва залишено без задоволення, а ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 13.01.2015 року без змін. Про реальність оспорюваного правочину свідчить те, що подружжям дійсно придбане домоволодіння по АДРЕСА_1 під час перебування в шлюбі, в той же період, коли позичалися грошові кошти. Вказував на те, що доводи позивача про придбання ним домоволодіння за особисті кошти спростовуються тим, що зазначене домоволодіння було визнане судами всіх інстанцій спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 В зв'язку із зазначеним росив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін, присутніх в судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено у простій письмовій формі договір позики у вигляді розписки викладений російською мовою та має назву «Расписка» (а.с.8). Договір позики (розписка) нотаріальна не посвідчувався. Як вбачається з тексту договору позики (розписки) ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 позику у грошових коштах на суму 400 000 доларів США для купівлі будинку в АДРЕСА_1 та зобов'язувалася повернути отримані кошти до 05.03.2012 року.

Як було встановлено судом, що підтверджується ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13.01.2015 року у справі № 2-5144/14 ( а.с. 36-38) та не заперечується представником ОСОБА_3 вказані кошти ОСОБА_2 не повернула.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами у справі, що на момент укладання вказаного договору позики (розписки) 05 березня 2008 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 позивачем у даній справі. Шлюб було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва 18.09.2008 року у справі № 2-1106-1/08, тобто, вже після укладення договору позики (розписки).

Позивачем наголошено, що йому нічого не було відомо про існування вказаного договору позику (розписки) до 2015 року. Позивачу стало відомо про вказаний договір лише, коли він дізнався про судову справу №2-5144/14 (провадження № 760/16274/14-ц), що розглядалась Солом'янським районним судом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якій його було залучено у якості третьої особи, оскільки рішення у тій справі могло впливати на його права та обов'язки, як власника будинку за адресою: АДРЕСА_1.

За весь цей час з дня укладення договору позики (розписки) ОСОБА_2 йому не повідомляла про отримання нею коштів від ОСОБА_3, своєї згоди, як один з подружжів на момент укладання договору позики від 05 березня 2008 року не надавав.

Вказане підтверджується зібраними матеріалами справи, доказів спростування вказаних позивачем обставин відповідачем ОСОБА_2 та її представником в процесі розгляду справи до суду надано не було.

Крім того вбачається, що позивачем було придбано будинок за адресою: АДРЕСА_1, для купівлі якого, нібито, отримувала кошти ОСОБА_2 від ОСОБА_3 на підставі оспорюваного договору, за власні кошти.

В матеріалах справи містяться нотаріально завірені покази ОСОБА_6 (а.с. 50) в яких ним повідомлено, що 03 березня 2008 року між ним та особисто ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів. Договір укладено у простій письмовій формі. Відповідно до цього договору ним було надано позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 6 000 000 гривень 00 копійок для придбання житлового будинку.

Доводи представника ОСОБА_3 про те, що домоволодіння не було придбано за власні кошти ОСОБА_1, оскільки, домоволодіння було визнано судами всіх інстанцій спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час слухання справи про розподіл майна нажитого у шлюбі спростовуються матеріалами справи, а відтак не беруться судом до уваги.

Як вбачається з судових рішень, що надані суду представником ОСОБА_3, а саме: рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.02.2012 року (а.с. 44-45), ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14.08.2012 року (а.с. 45-46), ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.10.2012 року ( а.с. 46-48) суд у цій справі не досліджував питання погодження коштів для придбання будинку у АДРЕСА_1. При поділі майна подружжя судами були засновані лише загальні норми ст.ст. 60, 70, 71 СК України, які визначають, що набуте за час шлюбу майно, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Таким чином, надані судові рішення не підтверджують твердження представника ОСОБА_3, про наявність власного доходу ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 та на момент придбання будинку у АДРЕСА_1.

Крім того, вказаними судовими рішеннями підтверджується обставина, на яку посилається позивач, що за час судових розглядів з 2011 року по розподілу майну між подружжям ОСОБА_2 жодного разу не надавався вказаний договір позики (розписка), як на підтвердження того, що будинок у АДРЕСА_1 придбавався і за її власні кошти, які вона, нібито, отримала від ОСОБА_3 за оспорюваним договором позики (розпискою). У той час, як в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 14.08.2012 року (а.с. 45-46) є посилання на договір позики коштів від 03 березня 2008 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про який зазначено і в показах ОСОБА_7, які долучені до матеріалів справи ( а.с. 50).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, позивачем наголошено, що ним не було надано згоди на укладання такого договору позики (розписки) від 05 березня 2008 року, хоча на момент укладання такого договору ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з позивачем, що не заперечується сторонами у справі.

Один із подружжя, укладаючи той чи інший договір не тільки розпоряджається спільним майном подружжя, а й створює для подружжя додаткові обов'язки. Тому Сімейний кодекс України закріпив складну і розгалужену систему виявлення згоди другого з подружжя на укладення договору залежно від особливостей об'єктів права власності, що становлять його предмет.

Як вбачається з оспорюваного правочину, кошти надавались ОСОБА_2 саме на придбання будинку у АДРЕСА_1, що на даний час, відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.02.2012 року визнано спільною сумісною власністю позивача та відповідача 1, а отже до вказаного правочину застосовуються і норми Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 65 СК України при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду за позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Зокрема в ст. 177 ЦК України сказано, що об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші. Речі, а також сукупність речей складають поняття «майно», яке визначене в ст. 190 ЦК України.

Таким чином, згідно з цивільним законодавством, гроші - це різновид майна. В ст. 65 СК України сказано про розпорядження майном подружжя. З цього можна зробити лише один висновок - розпорядження майном подружжя означає і розпорядження спільними грошовими коштами подружжя. Придбання майна - це зворотна сторона розпорядження грошовими коштами подружжя. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що подружжя за взаємною згодою мають вирішувати питання щодо розпорядження не лише речами, а й спільними грошовими коштами.

Як вбачається з оспорюваного правочину вартість позики у розмірі 400 000 доларів США, явно виходить за межі дрібного побутового. Крім того, як вбачається з оспорюваної угоди вона укладалася з метою придбання ОСОБА_2 нерухомого майна, що за всіма ознаками є цінним майном, а тому на укладання договору позику (розписки) від 05 березня 2008 року необхідна була письмова згода позивача, як одного з подружжя на момент укладання оспорюваного правочину.

Оскільки судом встановлено, що відповідачі уклали договір позики (розписка) від 05 березня 2008 року без дозволу позивача як одного з подружжя на укладання такого договору, то доводи позивача за позовом про наявність підстав визнання такого договору недійсним є обґрунтованими.

Крім того, матеріалами справи підтверджуються доводи позивача про те, що договір позики (розписка) від 05 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений «про людське око», тобто не мав на меті настання правових наслідків, що були обумовлені ним, що є порушенням ч.5 ст. 203 ЦК України та має наслідком визнання такого правочину недійсним.

В процесі розгляду справи, відповідачами у справі не було надали до суду обґрунтованих та належних доказів на підтвердження того, що за вказаним договором дійсно настали реальні правові наслідки, а саме передача коштів у розмірі вказаному в договорі, а також, що вказаний договір дійсно був укладений на дату укладання 05 березня 2008 року, що зазначена в самому договорі.

У справі ухвалою від 27.11.2015 року було задоволено клопотання позивача та призначено судово-технічну почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

На вирішення експертів було поставлено наступні запитання:

- Який приблизний час та дата виготовлення документу «договору позики (розписки) від 5 березня 2008 року у сумі 400 000 доларів США (еквівалент на дату укладання 4 524 000 гривень)»?

- Чи співпадає дата виготовлення документу «договору позики (розписки) від 05 березня 2008 року у сумі 4000 000 доларів США (еквівалент на дату укладання 4 524 000 гривень) встановлена за наслідками дослідження з датою вказаною у зазначеному документі, а саме 5 березня 2008 року?

Також ухвалою було покладено на співвідповідача ОСОБА_3 обов'язок надання до експертної установи оригіналу договору позики (розписки) від 05 березня 2008 року у сумі 400 0000 доларів США (еквівалент на дату укладання 4 524 000 гривень).

14.01.2016 року до суду надійшло клопотання судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14.01.2016 року про необхідність надати для проведення експертизи досліджуваний документ - оригінал договору позики від 05.03.2008 року у сумі 400 0000 доларів США (еквівалент на дату укладання 4 524 000 гривень).

ОСОБА_3 відмовився надати оригінал документу договору позики (розписки) від 05 березня 2008 року у сумі 400 0000 доларів США (еквівалент на дату укладання 4 524 000 гривень), надавши через свого представника суду письмові пояснення ( а.с. 136-137) вказавши про відсутність такого договору в природі, і що ОСОБА_3 про такий договорів нічого не відомо.

22.06.2016 року до суду надійшло повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 14.06.2016 року про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів, оскільки оригінал досліджуваного документу до інституту не надходив. (а.с.150-152).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 1046 ЦК України конкретизовано вимоги до договору позики. Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як роз'яснив Верховний Суд України у листі від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочину недійсним» розглядаючи цивільні справи про визнання правочинів недійсними за такою підставою, суди в цілому правильно враховували, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність вимог позивача про визнання договору позики (розписки) від 05 березня 2008 року недійсним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 58 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 59 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В процесі розгляду справи, представниками відповідачів не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти за договором позики (розписки) від 05 березня 2008 року дійсно надавалися ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 тобто мали реальні наслідки, а також не було спростовано доводи позивача, що вказана угода була укладена не на дату, яка в ній зазначена та мала на меті інші цілі, ніж ті, що передбачені в цій угоді. У той же час, представником ОСОБА_3 навпаки вчинялися дії з перешкоджання встановлення істини у справі шляхом не надання оригіналу договору позики (розписки) від 05 березня 2008 року для проведення судово-технічної почеркознавчої експертизи.

Суд не приймає до уваги посилання представників відповідачів на те, що, про реальність оспрюваного правочину свідчить те, що подружжям дійсно придбане домоволодіння по АДРЕСА_1 під час перебування в шлюбі, в той же період коли позичались грошові кошти за оспорюваним договором позики (розпискою) від 05 березня 2008 року, оскільки відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того, оскільки представники відповідачів не порушували питання застосування строку позовної давності судом визнано пропущення трьохрічного строку позовної давності для звернення з вимогою позивача про захист свого цивільного права або інтересу з поважних причини.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Договір позики (розписка) було підписано 05 березня 2008 року без повідомлення Позивача про ще не заперечувалось сторонами у справі.

З зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише у 2016 році, оскільки дізнався про його існування у 2015 році під час розгляду у Солом'янському районному суді м. Києва справи № 2/5144/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позикою (розпискою) від 05 березня 2008 року, де він був залучений у якості третьої особи.

З урахуванням того, що суд дійшов до висновку про задоволення позову, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 245 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 215, 216, 234, 257, 260, 261, 626, 628, 640, 1046, 1047 ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір позики (розписки) від 05 березня 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про надання ОСОБА_3 позики ОСОБА_2 у розмірі 400 000 доларів США на купівлю будинку у АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму витрат по оплаті судового збору у розмірі 245 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: