Справа № 569/4641/17

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2017 року Рівненський міський суд Рівненської області
в складі головуючого судді: Рудики Л.Д.
при секретарі: Хлуд І.П.
за участю представника позивача: ОСОБА_1
представника відповідача: Никонця Д.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "Рівнеазот" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ "Рівнеазот" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказує, щоз 01 серпня 2014 року на підставі наказу № 1507 від 25 липня 2014 року позивач був прийнятий на роботу в ПАТ «Рівнеазот» на посаду начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод. 21 вересня 2016 року згідно наказу від 19 вересня 2016 року № 2284-ВК позивача було звільнено з роботи «у зв`язку з призовом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України». Вказує, що його звільнення є незаконним, оскільки з ним було укладено контракт на проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу, який набрав чинності з 22 вересня 2016 року. Укладаючи контракт, позивач зобов`язався проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби та цим контрактом. Позивач був призваний на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тому мав повне право користуватися гарантіями, передбаченими ч.3 та 4 ст. 119 КЗпП України. Відповідно до вказаних норм за позивачем, як за особою прийнятою на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, на строк до закінчення особливого періоду або до настання фактичної демобілізації, повинні зберігатись місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. Вважає, що його неправомірно звільнили. Збільшивши позовні вимоги, просить поновити строк звернення до суду, визнати незаконним і скасувати наказ ПАТ «Рівнеазот» від 19.09.2016 року № 2284-ВК про звільнення позивача із займаної посади начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод ПАТ «Рівнеазот» з 21 вересня 2016 року, поновити на роботі в ПрАТ «Рівнеазот» на займаній посаді начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод з 21 вересня 2016 року, стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 40 985 грн. 88 коп.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав повністю, з підстав викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що позивач перебуває в зоні АТО, з ним був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. Відповідач зловживаючи своїми правами змусив позивача написати заяву про звільнення.
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог не визнав повністю, з підстав викладених в запереченнях проти позову, просив відмовити в його задоволенні.
Заслухавши представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, заперечення відповідача, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Судом встановлено, що з 01 серпня 2014 року на підставі наказу № 1507 від 25 липня 2014 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ПАТ «Рівнеазот» на посаду начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод.
Позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.13-16).
21 вересня 2016 року згідно наказу від 19 вересня 2016 року № 2284-ВК ОСОБА_2 звільнено з роботи «у зв`язку з призовом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України». Підставою звільнення є заява ОСОБА_2 та витяг з наказу міністра оборони України від 29 серпня 2016 року № 802. (а.с.47)
З вказаним наказом позивач ознайомився 21 вересня 2016 року, а позов подав до суду 23 березня 2017 року.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Статею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду позивач вказує, що після звільнення з роботи одразу ж приступив до проходження військової служби у Збройних Силах України за контрактом, який набрав чинності 22 вересня 2016 року, на посаді старшого лейтенанта, та був відправлений до військової частини. При цьому протягом встановленого законом строку звернення до суду позивач постійно перебував на території військової частини, виконуючи завдання, пов`язані з військовою службою.
Довідкою в/ч польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 17 березня 2017 р. № 115 чітко засвідчується, що в період з 29 вересня 2016 року по 27 жовтня 2017 року ОСОБА_2 як командир взводу охорони роти охорони безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції м. Старобільськ Луганської області в складі 394 окремого батальйону охорони та обслуговування. Підставою для видачі довідки є витяг з наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Луганськ» від 29 вересня 2016 № 276, витягу з наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Луганськ» від 27 жовтня 2016 № 304 (а.с.18-20).
Відповідно до посвідчення про відрядження від 20 лютого 2017 року позивач був відкомандирований по ротації на 12 місяців до м. Коломия Івано-Франківської області військової частини НОМЕР_2 (а.с.21)
Відповідно до витягу із наказу Антитерористичного центру при СБУ від 04 березня 2017 року № 63 старший лейтенант ОСОБА_2 , прибув до складу сил та засобів ОТУ «Донецьк», який залучається та бере безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових обов`язків (а.с.34)
На підтвердження поважності пропуску строку звернення з позовом до суду в судовому засіданні переглянуто компакт-диски DVD-R, на яких записано сюжети телевізійних програм з яких вбачається, що позивач знаходиться в промисловій зоні АТО, де виконує бойові завдання в рамках антитерористичної операції.
Вищевказане підтверджує, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з поважних та об`єктивних причин, тому суд поновлює позивачу строк звернення до суду
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, чинній, на день звільнення), однією з підстав припинення трудового договору був призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертоїстатті 119 цього Кодексу.
Як визначено ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній, на день звільнення)
за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Також, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Стаття 65 Конституції України, вказує, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
При цьому, у ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
У відповідності до ч. 3 ст. 1 вказаного Закону, військовий обов`язок включає, серед іншого, проходження військової служби.
Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Поняття особливого періоду наведене у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів,органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань,сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У ч. 4 ст. 3 вказаного закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів
місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно- територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Діюче законодавство України не ототожнює введення воєнного стану в Україні з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України.
Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року - № 49. Таким чином з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.
Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Крім того, на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», схвалене Постановою Верховної Ради України № 846-VII від 02 березня 2014 року та введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 р., яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Таким чином, на час укладення позивачем контракту існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Відтак, ОСОБА_2 був призваний на військову службу за контрактом у разі виникнення кризовоїситуації, що загрожує національній безпеці.
Згідно ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній на день звільнення позивача) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105 затверджений Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.
Дія цієї постанови поширюється на громадян України, які починаючи з:18 березня 2014 року були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період;08 лютого 2015 року були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану;11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014
року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Згідно абз. 1 ст. 7 Закону України «Про основи національної безпеки України», на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є у зовнішньополітичній сфері посягання на державний суверенітет України та її територіальну цілісність, територіальні претензії з боку інших держав.
Таким чином, з 14 квітня 2014 року розпочата антитерористична операція на території України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку для подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, яка на теперішній час триває та не завершена. Збройні Сили України приймають участь в антитерористичній операції визначеним складом сил і засобів у відповідності до норм Закону України «Про боротьбу з тероризмом». На цей час проведення антитерористичної операції триває.
Аналіз значених норм дає підстави дійти висновку, що Україна знаходиться в кризовій ситуації, що загрожує національній безпеці, тому є всі підстави стверджувати, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом з причин існування кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України.
З огляду на вищевикладене, ОСОБА_2 має право користуватися гарантіями,передбаченими ч. 3 та 4 ст. 119 КЗпП України.
Таким чином, відповідно до вказаних вище положень нормативно-правових актів України, за позивачем як за особою, прийнятою на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, повинні зберігатись місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.
Вирішуючи питання щодо звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, ПАТ «Рівнеазот» повинне було в першу чергу керуватися ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 119 КЗпП України, а не виключно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Позивача було неправомірно звільнено з роботи із займаної посади наказом від 19 вересня 2016 року № 2284-ВК, у зв`язку із прийняттям на військову службу, згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Таким чином, ПАТ «Рівнеазот» не забезпечено права позивача на збереження місця роботи та не забезпечено можливість реалізації встановлених законом гарантій трудових прав.
Згідно з гарантіями, наданими ст. 39 Закону Україги «Про військовий обов`язок і військову службу», за позивачем мало бути збережене робоче місце та середній заробіток.
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «Рівнеазот» змінило назву на ПрАТ «Рівнеазот».
Враховуючи, що позивача звільнено з роботи з порушенням вимог діючогозаконодавства, є передбачені законом підстави для визнання незаконним та скасуваннянаказу ПАТ «Рівнеазот» № 2284-ВК від 19 вересня 2016 року, яким ОСОБА_2 був звільнений з роботи з21 вересня 2016 року у зв`язку з призовом на військову службу (п. 3 ст. 36 КЗпП) та для його поновлення на роботі з 21 вересня 2016 року.
Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Верховний Суд України у правовій позиції, висловленій у справі за № 6-648цс15, зазначив, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Зокрема, відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на числовідпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період; нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).
Відповідно до довідки № 435 від 14 березня 2017 року розмір заробітної плати позивача за липень 2016 року становить 4148,83, за серпень 2016 року становить 5443,70 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 218 грн. 01 коп. Період невиплати середньої заробітної плати становить з 22 вересня 2016 року по день ухвалення рішення.
Доводи представника відповідача про те, що на час звільнення позивача з роботи не було оголошено мобілізації чи воєнного стану, а тому ОСОБА_2 звільнили з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України без порушення чинного законодавства є безпідставними, так як на час звільнення позивача з роботи діяв особливий період, який не був скасований окремим Указом Президента України та являється окремою підставою збереження соціальної гарантії в вигляді збереження місця роботи, посади та компенсації із бюджету середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Вказане підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.79, 88, 213, 215, 367 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_2 до ПАТ "Рівнеазот" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.
Поновити позивачу строк звернення до суду з позовною заявою.
Визнати незаконним і скасувати наказ ПАТ «Рівнеазот» від 19.09.2016 року № 2284-ВК про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод ПАТ «Рівнеазот» з 21 вересня 2016 року.
Поновити ОСОБА_2 на роботі в ПрАТ «Рівнеазот» на займаній посаді начальника зміни цеху нейтралізації і очистки промислових стічних вод з 21 вересня 2016 року.
Стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 40 985 (сорок тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 88 коп.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць - допустити до негайного виконання.
Стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» в дохід держави судовий збір в розмірі 1920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 00 коп.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: