АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/9442/16-ц Головуючий суддя І інстанції Штих Т. В.
Провадження № 22-ц/790/1288/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року по справі за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» ОСОБА_3 звернулася з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6/1/2008/840-АП/13, у розмірі 205 604.57 гривні та стягнення пропорційно в рівних частинах з відповідачів суму сплаченого судового збору у розмірі 3084,07 гривні.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що 04.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_4 було укладено договір «Автопакет» № 6/1/2008/840-АП/13 відповідно до якого, позичальнику було надано, у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, грошові кошти в сумі 11 881.18 долар США, строком користування до 01.03.2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 14,6 % річних. Окрім того, вказував, що банк відкрив ОСОБА_4 кредитну лінію, для покриття витрат страхувальника за страхові платежі з лімітом 617,82 доларів США. Цільове призначення кредитних коштів - придбання автотранспортного засобу та витрати повязані з державною реєстрацією автотранспортного засобу в МРЕВ при УДАІ УМВС України. В якості забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань, щодо погашення кредиту та інших платежів передбачених кредитним договором, ОСОБА_1 21.05.1963р.н. виступила поручителем, що відповідно до п.3.2.2 кредитного договору, вона відповідає перед кредитором у тому ж обємі, що і позичальник. ОСОБА_5 і поручитель відповідають перед Кредитором, як солідарні відповідачі, що означає нічим не обумовлене право і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобовязань, повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

У звязку з тим, що відповідачами свої зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконувались, у встановлений кредитним договором строк наданий ним кредит не повернутий, станом на 04.05.2016 року, існує заборгованість за ОСОБА_6 договором № 6/1/27/2008/840-АП/13 від 04.03.2008 року у розмірі 205 604 грн. 57 коп. і складається з: заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена 107 576 грн. 12 коп.; заборгованість за відсотками, в тому числі прострочена 21 370 грн. 62 коп.; пеня за прострочення сплати кредиту 46 716 грн. 18 коп.; штраф за порушення умов кредитного договору 29 941 грн. 65 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та з ОСОБА_1 на користь Банку суму заборгованості, яка станом на 04 травня 2016 року, становить 205 604 грн. 57 коп. за кредитним договором «Автопакет» № 6/1/2008/840-АП/13 від 04.03.2008 року. Стягнути пропорційно в рівних частинах з ОСОБА_4 та з ОСОБА_1 на користь суму сплаченого судового збору у розмірі 3 084 грн. 07 коп., по 1 542 грн.00 коп., - з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому посилався на те, що термін дії кредитного договору закінчився 01 березня 2013 року, будь-яких документів, які б підтверджували погодження з поручителем пролонгацію виконання говірних зобовязань позивачем не надано. Посилаючись на правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду України по справі № 6-16цс15 вказав, що у даному випадку суд на підставі його заяви повинний був застосувати наслідки спливу загального трирічного строку позовної давності, оскільки для збільшення строку позовної давності до 10 років, яка це передбачено умовами кредитного договору, сторони повинні були укласти з цього приводу окремий договір.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 (позичальником) і ОСОБА_1 (поручителем) 04.03.2008 року був укладений договір «Автопакет» за № 6/1/27/2008/840-АП/13 (далі - Договір). Відповідно до п.п. 1.1., ОСОБА_7, Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, грошові кошти в сумі 11881 долар США 18 центів.

Відповідно до умов ОСОБА_7 (п.п. 1.2.1.) банк відкрив ОСОБА_4 кредитну лінію, для покриття витрат страхувальника за страхові платежі з лімітом 617,82 доларів США.

Строк, на який позичальнику надано кредит встановлено до 01 березня 2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 14,6 % річних (п.п.1.1.3., 1.1.4. ОСОБА_7)

Відповідно до п. 3.3.1 ОСОБА_7 ОСОБА_5 повертає кредит та сплачує передбачені цим ОСОБА_7 платежі шляхом внесення готівки через касу Банку на поточний рахунок або шляхом здійснення безготівкового перерахування на рахунок банку мінімального необхідного платежу у розмірі 281, 99 долар США.

Відповідно до п. 2.2.3 ОСОБА_7, ОСОБА_5 повинен вносити мінімально необхідний платіж щомісячно до 18 числа поточного місяця, а ОСОБА_5 здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 20 числа поточного місяця. У випадку, коли ОСОБА_5 до 18 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів, внаслідок чого станом на 20 число поточного місяця не була погашена заборгованість ОСОБА_5, починаючи з 21 числа поточного місяця, застосовує до ОСОБА_5 штрафні санкції, передбачені цим ОСОБА_7.

В якості забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_1 виступила поручителем, що відповідно до п.3.2.2 ОСОБА_6 договору, вона відповідає перед Кредитором у тому ж об'ємі, що і ОСОБА_5, у солідарному порядку.

Відповідно до п. 5.1 ОСОБА_7, у разі прострочення ОСОБА_5 строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню Кредиту/ОСОБА_6 лінії, ОСОБА_5 сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що підлягала на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Згідно до п.5.2. ОСОБА_7, у разі порушення ОСОБА_5 вимог п.п 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10 цього ОСОБА_7, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10 % (десять) від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 цього договору за кожен випадок.

05 лютого 2015 року, постановою Національного банку України № 83, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» віднесено до категорії неплатоспроможних і рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 26, розпочато з 06 лютого 2015 року, процедуру виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку, шляхом запровадження тимчасової адміністрації, строком на 3 (три) місяці по 05 травня 2015 року включно, з наступним продовження здійснення тимчасової адміністрації до 05 червня 2016 року включно. 04 червня 2015 року, головою Національного банку України прийнято постанову № 356 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ«Надра». 05 червня 2015 року, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 113 про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначила уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку - ОСОБА_3 на 1 (один) рік, з 05 червня 2015 року по 04 червня 2016 року включно. Одночасно, з прийняттям цього рішення, припинено здійснення тимчасової адміністрації з 05 червня 2015 року. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 616 від 28 квітня 2016 року, продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та делегування повноважень ліквідатора, строком на 2 (два) роки по 04 червня 2018 року включно.

Згідно п. 17 ч. 1 ст. 2, п. 5 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку, має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452 - VI Фонд вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку.

Свої зобовязання за ОСОБА_7 виконав у повному обсязі надавши відповідачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на підставі Заяви на видачу готівки № 318 від 04 березня 2008 року. У зв'язку з невиконанням прийнятих на себе зобов'язань по ОСОБА_7, станом на 04.05.2016 р. існує заборгованість ОСОБА_4 перед Банком за ОСОБА_6 договором № 6/1/27/2008/840-АП/13 від 04.03.2008 року у розмірі 205 604.57 гривен: за кредитом, в тому числі прострочена - 107 576, 12 гривен.; заборгованість за відсотками, в тому числі прострочена - 21 370, 62 гривен; пеня за прострочення сплати кредиту - 46 716, 18 гривен; штраф за порушення умов кредитного договору - 29 941, 65 гривен, яка підтверджується наданим позивачем та перевіреним судом розрахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

У ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1, п. 1, ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою передбачено, що Фонд вживає у встановленому законом порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб і ці повноваження Фонду можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду, - відхилив заперечення відповідачів проти наявності повноважень уповноваженого представника Фонду звертатися до суду з цим позовом.

Висновки суду про те, що з огляду на наявну в умовах п. 7.3 ОСОБА_6 договору домовленість сторін про збільшення позовної давності до 10 років у даному випадку слід застосовувати збільшений, а не загальний і спеціальний строк позовної давності, відповідає змісту укладеного кредитором і основним боржником ОСОБА_6 договору, ця домовленість про збільшення позовної давності в межах ОСОБА_6 договору згідно до змісту ч. 1 ст. 259 ЦК України не вимагала додаткового укладення окремого договору. Посилання представника відповідача з цього приводу на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-16цс15 про необхідність за домовленістю сторін укладення письмового договору для збільшення позовної давності, встановленої законом, - є безпідставною, оскільки в ній не вказано про необхідність для цього укладати окремий договір, якщо домовленість про збільшення позовної давності підписана сторонами в тексті основного договору, що в цілому відповідає нормі ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, пеня розрахована за останній рік, що передував зверненню до суду з позовом, а саме: за період з 04.05.2015 по 03.05.2016 року та нарахована в розмірі 46 716.18 гривень.

Оскільки таким чином позов було заявлено у межах строку позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до вказаної норми ст. 259 ЦК України відхилив заяву відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, доводи скарги з цього приводу є безпідставними і тому колегія суддів їх відхиляє.

Задовольняючи позов в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на те, що основне зобовязання не припинилося, тому порука теж не припинилася.

Однак в цій частині рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість.

Відповідно до положень статті 554 ЦК України уразі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За частиною 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В суді представник ОСОБА_2 визнав, що ОСОБА_4 з 2013 року припинив погашати кредит у звязку з вкрай складним фінансовим становищем неможливістю виконання ОСОБА_4 грошового зобовязання.

Згідно до умов п.п. 3.2.5, 3.2.6 ОСОБА_7 набуває право вимоги до поручителя про виконання обовязків основного боржника при умові, якщо в установлений в ОСОБА_7 строк вони не виконуються в цілому чи в будь-якій його частині, а також при умові обовязкового направлення поручителю повідомлення з такою вимогою. Поручитель зобовязаний виконати взяті на себе зобовязання по цьому ОСОБА_7 не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання повідомлення від Банку (а.с. 11). Згідно до п. 1.1.1 ОСОБА_7 надає позичальнику кредит з терміном погашення до 01 березня 2013 року. Договір діє до повного виконання зобовязань, п. 8.5 (а.с. 10, 13).

Стаття 252 ЦК України встановлює:

1. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

2. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, оскільки основний боржник порушив встановлений в ОСОБА_7 термін повернення кредиту визначений у договорі 01 березня 2013 року, ОСОБА_7 відповідно до відповідно до вказаних у п.п. 3.2.5, 3.2.6 умов ОСОБА_7 набув право вимоги до поручителя, однак цими правами до звернення до суду з цим позовом 06.06.2016 року не скористався. Той факт, що в умовах ОСОБА_7 зазначено про те, що він діє до повного виконання зобовязань, не можна вважати встановленням строку його виконання, оскільки такі умови не відповідають положенням ст. 252 ЦК України та принципу правової (юридичної) визначеності, оскільки ця подія (повне виконання) не є такою, що має неминуче настати.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції вказаної норми ч. 4 ст. 559 ЦК України у подібних правовідносинах, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних правовідносин при застосуванні вказаної норми права, була висловлена наступна правова позиція.

Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Таким чином, у даному випадку підлягає до застосування положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, згідно до якої порука ОСОБА_1 припинилася, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто до 01.09.2013 року, не пред'явив вимоги до поручителя.

Оскільки суд першої інстанції не повно зясував обставини про припинення поруки ОСОБА_8 на день звернення до суду з позовом, помилився із застосуванням ст. 559 ЦК України, якою врегульовані правила припинення поруки, тому відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителя підлягає скасуванню, із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволення заявленого до поручителя позову.

У звязку з цим та відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає перерахунку відшкодування сплаченого позивачем судового збору, яке повністю покладається на основного боржника.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 316, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року скасувати у частині стягнення на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в солідарному порядку з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договром Автопакет від № 6/1/27/2008/840-АП/13 від 04.03.2008 року, яка станом на 04 травня 2016 року становить 205 604,57 гривень.

У задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 - відмовити.

Судовий збір в сумі 3084,07 грн. відшкодувати на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» з ОСОБА_4.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і при цьому протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії