Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1389/17
Провадження №: 2/332/719/17
06 грудня 2017 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Андрюшиної Л.А. за участю секретаря Ковтуна В.І., заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом
до ОСОБА_2, 3-я особа: Перша Запорізька державна нотаріальна контора, Запорізька міська рада
про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядкуспадкування за законом, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом,мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, яку він отримав у спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, шляхом подання до Першої Запорізької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, але за життя він не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім її померлого батька є ще один спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, її дочка ОСОБА_2, яка також у передбачений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Померла ОСОБА_4 отримала вказаний будинок у спадщину після смерті у 1947 році свого чоловіка ОСОБА_5, якому земельна ділянка за вищевказаною адресою була надана у 1946 році для будівництва, та який також не оформив право власності на збудований будинок відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, ОСОБА_4 вступила в управління та володіння спадковим майном на підставі проживання з чоловіком у зареєстрованому шлюбі, постійної реєстрації та фактичного проживання в будинку. Після смерті ОСОБА_4 Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №441 на підставі поданих спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заяв про прийняття спадщини.Але, за життя її батько ОСОБА_3 не оформив спадщину належним чином та не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. На даний час, після смерті її батька ОСОБА_3 позивач є єдиним його спадкоємцем 1-ї черги за законом та спадщина, що відкрилася після смерті її батька була нею прийнята шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Але, вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті батька на ? частину спірного будинку, оскільки на нього відсутні правовстановлюючі документи, а тому вона вимушена звернутися до суду та просить встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті її чоловіка ОСОБА_5 та визнати за позивачем право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, з підстав викладених у поданій позовній заяві .
Представник позивача ОСОБА_6, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності,в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі та також просив їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надав аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з'явилась. Про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в установленому законом порядку, у зв'язку з чим суд, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник в судовому засіданні не заперечували.
Представник 3-ої особи - Першої Запорізької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку. Суду надана письмова заява з проханням справу розглянути без участі їх представника(а.с.54,84 т.1, а.с.71 т.2).
Представник 3-ої особи - Запорізької міської ради Салата Н.П., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні суду пояснила, що заперечень проти позову вони не мають, оскільки у 1946 році лише видавалося розпорядження районної ради про дозвіл на будівництво і інших документів не вимагалось для здійснення будівництва житлового будинку на земельній ділянці. На даний час Запорізька міська ради не має будь-яких претензій щодо законності користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний житловий будинок.
Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_6,3-ої особи - Запорізької міської ради, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до довідки та акту обстеження Орджонікідзевської районної ради від 10.10.1946 року, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 була надана під будівництво ОСОБА_5(а.с.18т.1). З інформації, наданої Державним архівом Запорізької області від 22.11.2017 року вбачається, що в протоколах засідань Орджонікідзевського райвиконкому м. Запоріжжя за 1945-1947рр. відомості про дозвіл на будівництво будинку АДРЕСА_1 відсутні. Документи Орджонікідзевського районного житлового управління м. Запоріжжя за 1945-1947рр. на зберігання до Державного архіву Запорізької області не надходили(а.с.69 т.2).
Згідно копії свідоцтва про подружжя, яке видане 11.01.1930 року Павло-Кічкаською с/радою Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі(а.с.26). ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 запис акта № 1186, що підтверджується відповідною довідкою(а.с.33). ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть(а.с.17, а.с.182 зворот т.1).
Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 була заведена спадкова справа № 441а/1995 Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою.
Враховуючи, що спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_4 застосуванню підлягає чинне на той період часу законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, що регулюють питання спадкування. Згідно ч.1,ч.2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За правилами ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим-день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця(ст. 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини(ст. 526 ЦК УРСР). Відповідно до положень ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти(у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини(ст. 548 ЦК УРСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини(ст. 549 ЦК УРСР).
Як вбачається з копії спадкової справи № 441/1995(спадкодавець ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2), з заявами про прийняття спадщини за законом до Першої Запорізької державної нотаріальної контори, у встановлений законом 6-ти місячний строк з дня відкриття спадщини, звернулися діти спадкодавця: син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5(а.с.171-202 т.1). Отже, вказані особи є спадкоємцями першої черги за законом, що прийняли спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4, відповідно до норм діючого на той період часу законодавства(а.с.171-202). Таким чином, прийнята за життя ОСОБА_3, який є батьком позивача ОСОБА_1, разом із іншим спадкоємцем 1-ї черги за законом ОСОБА_2 спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 визнається належною їм з моменту відкриття спадщини у відповідності до вимог ст. 548 ЦК УРСР і їх частки у цій спадщині є рівними, тобто по ? частки спірного будинку.
З ціллю оформлення спадщини нотаріусом 22 червня 2011 року було зроблено запит за № 1628/02-14 до ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації щодо надання відомостей про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та 05.07.2011 року отримано відповідь, що право власності на об'єкт нерухомості за вказаною адресою не зареєстровано(а.с.179, 179 зворот). В подальшому, 24.05.2013 року ОСОБА_2 звернулась до Першої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про права на спадщину та їй було роз'яснено, що оскільки право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, на яке просять видати свідоцтво про право на спадщину, не зареєстроване відповідно до законодавства, нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на майно, яке не пройшло реєстрацію(а.с.200 зворот, 201 зворот). Інший спадкоємець за законом, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, її син ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та за життя не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, але спадщина визнається належною йому з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом .
Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті(ст.1216, ст.1218 ЦК України). У відповідності зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою(частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини(ч.3 ст. 1223 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу(ч.ч.1,2 ст. 1223 ЦК України). Положеннями ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину(ч.3 ст. 1296 ЦК України).
Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що 07 травня 2011 року складено відповідний актовий запис № 2820(а.с.12)
Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 ОСОБА_8 народилась ІНФОРМАЦІЯ_6, батьком в свідоцтві вказаний ОСОБА_3, матір'ю - ОСОБА_9(а.с.14)
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_3 ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_10 та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_10(а.с.14). Отже, судом встановлено, що позивач ОСОБА_8, як дочка спадкодавця ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом після його смерті та 29.10.2011 року вона у встановлений законом 6-ти місячний строк з дня відкриття спадщини звернулася до Першої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька ОСОБА_3, що підтверджується копією спадкової справи № 413/2011, розпочатої 29 жовтня 2011 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3(а.с.112-169 т.1). Таким чином, позивач ОСОБА_1, яка є спадкоємцем першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 відповідно до норм ст.ст.1269,1270 ЦК України. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру(заповіти/спадкові договори) заповіти від імені померлого ОСОБА_3 відсутні. Позивач 28.11.2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_2(а.с.136 т.1). Але, вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на інше нерухоме майно, а саме, на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.11.2017 року державного нотаріуса Першої Запорізької нотаріальної контори Нестеренко О.М.(а.с.51 т.2).Отже, позивач з об'єктивної причини позбавлена можливості захистити своє право власності на спадкове майно у встановленому досудовому порядку, оскільки її дідусь ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та за життя, перебуваючи у шлюбі з бабусею позивача ОСОБА_4 збудували спірний будинок, не оформив своє право власності на спірний об'єкт. Не зробила цього за своє життя і його дружина ОСОБА_4, яка фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном(ст. 549 ЦК УРСР), та до дня смерті проживала у спірному будинку,але своїх прав в установленому законом порядку не оформила.
Відповідно до чинного на той період часу законодавства на підставі технічного паспорту користувач мав право на оформлення свого права власності на спірне домоволодіння та реєстрацію свого права і одержання свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, побудований до 05 серпня 1992 року, без подання документів, які підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності на такий об'єкт нерухомого майна при наданні технічного паспорту, як документа, який відповідно до вимог діючого на той час законодавства засвідчував прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Так, відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 вказаного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення(постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12).
Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення»(втратила чинність) вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Тобто, до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатації, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
Відповідно до п.3.4, 3.5, 3.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року за № 7/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року № 1692/5) листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника(спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Відповідно до додатку 3 вищевказаного Тимчасового положення рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.
Отже, право власності на житлові будинки набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 28 грудня 1995 року та станом на 08.11.2017 року, користувачем будинку літ.«А» за вказаною адресою зазначений ОСОБА_5, рік побудови 1947(а.с.207-213, а.с.52-56 т.2). Отже, судом встановлено, що спірний житловий будинок побудовано у 1947 році, але до теперішнього часу відсутній документ, що посвідчує право власності на нього. З 1948 року питання набуття права власності на нерухоме майно у вигляді житлових будинків регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії ВР СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За вказаними Указом і постановою підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013р. у справі 6-137цс13. За даними ТОВ ЗМБТІ житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з 1947 року (рік забудови) перебуває у користуванні сім'ї ОСОБА_5. Проте, право власності на нього зареєстровано не було. Інвентаризація даного будинку раніше проводилась у 1995 році та також була проведена позивачем під час розгляду справи 08.11.2017 року. Згідно технічної інвентаризації від 08.11.2017 року встановлено, що на земельній ділянці знаходяться: житловий будинок літ. «А», загальною площею 20,3кв.м, житловою площею 10,4 кв.м, вбиральня, колодязь водопровідний, зливна яма. Всі зазначені споруди збудовані до 5 серпня 1992 року, що згідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна № 127 від 24 травня 2001 року не відноситься до самочинної забудови.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людина (наприклад, рішення у справі «Спорронгі Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1, зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Згідно постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 14 листопада 2017 року, державний нотаріус Першої Запорізької державної нотаріальної контори на вимогу ОСОБА_1, яка звернулася з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку №6 по вулиці Причальній м. Запоріжжя, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_3, відмовив у видачі свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, що підтверджує право власності померлого на зазначену частину будинку.
Таким чином, аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1, так як в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів достовірно встановлено, що позивач, як спадкоємець за законом 1-ї черги, в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але виникла ситуація при якій вона не може оформити спадщину у нотаріуса на нерухоме майно, шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з неможливістю подати нотаріусу правовстановлюючого документу щодо належності спадкового нерухомого майна спадкодавцеві її батькові ОСОБА_3, який за життя разом з іншим спадкоємцем 1-ї черги за законом відповідачем ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті їх матері ОСОБА_4 у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 і ця спадщина визнається належною їм з моменту відкриття спадщини. Внаслідок відсутності документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, нотаріусом 04.11.2017 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Отже, позивач позбавлена можливості іншим шляхом, окрім судового, захистити свої спадкові права. При вирішенні спору по суті, суд також враховує, що Запорізька міська ради на даний час не має будь-яких претензій щодо законності користування земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності та на якій розташований спірний житловий будинок.
При цьому суд виходить з вимог ст. 10,60 ЦПК України, відповідно до яких, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають істотне значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, не скористалася своїм процесуальним правом сторони у процесі і нею не надано суду жодних доказів, якщо такі у неї малися, що спростовують доводи позивача та надані нею докази в обґрунтування своїх позовних вимог.
Враховуючи вище викладене, суд вважає, що визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_3, не призведе до порушення прав, свобод та інтересів інших осіб та не позбавить відповідача ОСОБА_2 її права звернутися до суду з позовом про захист своїх спадкових прав на іншу ? частину спірного житлового будинку.
Керуючись ст.ст. 524-526,529,548,549 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1261, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст.10, 11,60,209,212,213-215,218,224- 226 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку літ. «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті її батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, шляхом подання письмової заяви відповідачем до районного суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем та 3-ою особою в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Андрюшина Л.А.