АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Провадження № 22-ц/796/7012/2017 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року про забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення її позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просить скасувати вказану ухвалу в частині накладення арешту на квартиру та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення її позову. Посилається на порушення норм процесуального права і зазначає, що квартира АДРЕСА_1, не є предметом позову, оскільки ОСОБА_4 заявила вимоги немайнового характеру.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного між нею та ОСОБА_3 договору довічного утримання від 29 травня 2015 року та договору про зміну набувача за договором довічного утримання від 04 червня 2015 року, укладеного між нею, ОСОБА_3 і ОСОБА_2.

03 квітня 2017 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1. До набрання чинності рішенням у справі просила заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо зазначеної квартири.

Суд першої інстанції заяву ОСОБА_4 задовольнив частково, наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Колегія суддів дійшла висновку по помилковість ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов може бути забезпечений, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до п. п. 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В п. 3 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що шляхом накладення арешту на майно відповідача підлягають забезпеченню позови майнового характеру.

Накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена квартира є предметом спору у даній справі, рішення про можливе задоволення позову про визнання договорів недійсними може мати наслідком застосування реституції та повернення спірної квартири у власність позивача.

Разом з тим, ОСОБА_4 просила лише визнати недійсним договір довічного утримання від 29 травня 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_3, та договір про зміну набувача в договорі довічного утримання від 04 червня 2015 року, укладений між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Питання про застосування реституції за договорами позивачка не порушувала.

Порушуючи питання про накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,ОСОБА_4 посилалася на те, що невжиття вказаних заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову через відчуження вказаного майна відповідачами.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 754 ЦК України за договором довічного утримання набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Відтак, обмеження відповідача ОСОБА_2 здійснювати в будь-який спосіб відчуження квартири, право власності на яку він набув за договором довічного утримання, встановлені положеннями Цивільного Кодексу України.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для забезпечення позову ОСОБА_4 шляхом накладення арешту на квартиру.

Ухвала Солом'янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення її позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3, задовольнити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу.

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення її позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді