АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №621/667/17 Головуючий суддя І інстанції Овдієнко В. В.
Провадження № 22-ц/790/4045/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші справи позовного провадження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків ОСОБА_2 катастрофи Київської обласної державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просила встановити факт того, що на неї, інваліда ЧАЕС 2 групи, ліквідатора аварії на ЧАЕС 1986 року, поширюється статус інваліда війни.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є учасником ліквідації наслідків ОСОБА_2 катастрофи першої категорії, інвалідом другої групи. З 26 вересня 1986 року по 11 жовтня 1986 року вона була направлена до ОСОБА_2 АЕС. В 2001 році стан її здоров'я критично погіршало, вона звернувся до лікарів, які встановили наявність в неї цілої низки захворювань, пов'язаних з виконанням роботи з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач зазначила, що звернулася за місцем своєї реєстрації до управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації з метою отримання посвідчення інваліда війни, але їй було відмовлено і рекомендовано для отримання посвідчення додатково надати довідку невідомої форми про зарахування до формувань Цивільної оборони. Вважає, що у даному випадку відповідач безпідставно, крім довідки МСЕК, вимагає від неї додаткову довідку для отримання посвідчення інваліда війни, яка нічим не встановлена, що суперечить положенням статті 19 Конституції України.

Відповідач позов не визнав. Начальник управління соціального захисту населення Зміївської РДА ОСОБА_3 до суду надіслала письмові заперечення, в яких вказала, що ОСОБА_1 звернулася до управління соціального захисту населення з заявою від 30.03.2017 року стосовно встановлення їй статусу інваліда війни. Управлінням була надана відповідь від 11.04.2017 року, про те що, посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Також управління соціального захисту населення повідомляло ОСОБА_1, що якщо вона має документи, які підтверджують її належність до осіб, прирівняних до інвалідів війни, вона може звернутися до медико-соціальної експертної комісії для винесення відповідного висновку про причину інвалідності. Після цього для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, їй необхідно звернутися до Центру надання адміністративних послуг, створеного при районній державній адміністрації.

Представник третьої особи Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків ОСОБА_2 катастрофи Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, та письмові пояснення, в яких вказав, що механізм реалізації положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" жодним нормативно-правовим актом не визначено, що призвело до вільного трактування вимог цієї статті Міністерством праці та соціальної політики України, яке надало роз'яснення територіальним підрозділам про те, що статус інваліда війни встановлюється органами праці та соціального захисту населення на підставі довідки, яка містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення особи до формувань Цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ОСОБА_2 АЕС, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ОСОБА_2 АЕС, а також довідки про встановлення інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ОСОБА_2 АЕС.

При цьому жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони. Крім того, відповідно до існуючих під час аварії на ОСОБА_2 АЕС правил з діловодства розпорядчі документи з питань Цивільної оборони підприємств, установ та організацій не відносились до їх основної діяльності, тому термін їх зберігання складав 3-5 років, після чого вони повинні були знищуватись, отже, необхідні документи, які підтверджували участь формувань ЦО окремих підприємств, установ, організацій або знищені, або відсутні. Департамент також не володіє архівними документами з цього питання, в нормативно-правових актах, якими керується Департамент у своїй діяльності, відсутні правові підстави видачі вищевказаної довідки та відсутні будь-які зобов'язання накопичення та зберігання даної інформації.

Вказав, що в Департаменті наявна достатня кількість судових рішень, якими визнано дії управлінь праці та соціального захисту населення протиправними в частині відмови у встановленні статусу та видачі відповідного посвідчення інваліда війни та зобов'язано зазначені управління встановити заявникам статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення. Крім того, листи-роз'яснення міністерства праці та соціальної політики України носять лише інформаційний характер, не мають ознак нормативно-правового акту, а тому не можуть бути використані як правова підстава, що регулює порядок прийняття рішення про встановлення статусу інваліда війни.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року позовом ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт того, що на неї, інваліда ЧАЕС 2 групи, ліквідатора аварії на ЧАЕС 1986 року, поширюється статус інваліда війни.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області подавапеляційну скаргу, в якій просив скасуватирішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року.

При цьому посилався на заперечення проти позову, які були наведені в суді першої інстанції, які на його думку не отримали належної оцінки з боку суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст.ст. 305 ЦПК України розглянула справу за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про її судовий розгляд. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду колегія суддів під час розгляду справи встановила порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, тому переглянула справу поза межами доводів апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка постраждала внаслідок ОСОБА_2 катастрофи, 1 категорії, інвалідом ІІ групи, що підтверджується даними відповідного посвідчення серії А №001954 та довідкою МСЕК.

Відповідно до наказу ТПП "Енергетик" №166 від 24.09.1986 року ОСОБА_1 для надання допомоги в організації харчування працівникам ОСОБА_2 АЕС була відряджена в ОРС ОСОБА_2 АЕС.

Відповідно до табелю робочого часу ОСОБА_4 в період часу з 26.09.1986 року по 30.09.1986 року позивачка ОСОБА_5 працювала на посаді повара в УС ЧАЕС .

На момент аварії на ОСОБА_2 АЕС позивачка у зв'язку із виконанням трудових обов'язків перебувала безпосередньо у зоні відчуження по ліквідації наслідків аварії на ОСОБА_2 АЕС в складі не воєнізованого формування Цивільної оборони ТПП "Енергетик".

Задовольняючи позов в порядку цивільного судочинства суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту, що на позивача, яка була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, повязаного з ліквідацією наслідків ОСОБА_2 катастрофи у 1986 році, поширюється статус ветерана війни, - має юридичне значення, оскільки є необхідним для реалізації її прав, які передбачені при наявності статуса інваліда війни, що надасть їй можливість отримувати додаткові пільги та компенсації.

Однак при цьому суд не встановив, що права, за захистом яких звернулася до суду позивач, отримання статусу інваліда війни, не є цивільними і не звернув уваги, що визнання судом правового статусу не відповідає передбаченим у ст. 16 ЦК України способу захисту цивільних прав.

Так, стаття 16 ЦК України визначає наступне.

1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підставою заявленого позивачем позову є вимога Управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної адміністрації Харківської області, про надання додаткової довідки, яку позивач вважає незаконною. При цьому вказане Управління є установою, яка діє відповідно до делегованих їй публічних повноважень органу влади, тобто є субєктом владних повноважень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з вимогами статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно роз'яснень, які були надані судом у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року № 3, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15,16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за кодексом адміністративного судочинства України (ст.17), Господарським процесуальним кодексом України (ст.ст.1,12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних судів, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по друге, суб'єктивний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 із змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 травня 1998 року, «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок ОСОБА_2 катастрофи» і затвердженого на підставі цього Закону Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року № 501 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок ОСОБА_2 катастрофи, посвідчення учасникам ліквідації наслідків аварії на ОСОБА_2 АЕС може видаватись на підставі рішення суду про встановлення факту безпосередньої участі в будь-яких роботах за певний період (визначений законодавством), пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження, в тому числі в проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також у роботах на діючих пунктах санітарної обробки людей і дезактивації техніки. Інші питання визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок ОСОБА_2 катастрофи, вирішуються на підставі відповідних документів, а спірні питання розв'язуються комісіями при виконкомах Київської і Житомирської обласних Рад народних депутатів і при Міністерстві у справах захисту населення від наслідків аварії на ОСОБА_2 АЕС.

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок ОСОБА_2 катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

Тобто справи про встановлення фактів участі у ліквідації наслідків аварії на ОСОБА_2 АЕС, а також статусу ліквідатора не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Також не можуть бути встановлені в судовому порядку факти, зокрема, про встановлення належності до ветеранів та інвалідів війни.

Суд першої інстанції на вказані норми права та розяснення авторитетних судових органів уваги не звернув і не зясував, що у даному випадку позивач звернувся до суду з приводу відмови у видачі субєктом владних повноважень посвідчення інваліда війни, тобто з приводу захисту своїх прав публічного, а цивільного характеру. Такий спір відповідно до ст.17 КАС України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.є

Відповідно до п.1 ч.1 ст.205 Цивільного процесуального кодексу України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно до ч. 2 ст. 206 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 205 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

За положеннями ч.1 ст.310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

При цьому суд помилково послався на рішення Європейського суду з прав людини по справам «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «ОСОБА_5 проти Хорватії», «Трго проти Хорватії» стосовно пропорційного застосування доктрини ultra vires, оскільки у даній справі не встановлено підстав для застосування Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., яким у зазначених рішеннях було надано тлумачення Європейським суд з прав людини.

Наведені положення закону стосовно юрисдикційних повноважень суду для розгляду цієї справи відповідають принципу правової визначеності та позитивним зобовязанням держави, визначених у п. 1 ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 1950р. про забезпечення кожному права на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У звязку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі.

ОСОБА_1 повідомляється, що розгляд таких справ відбувається в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням субєктного складу відповідачів, яких вона зазначає у своєму позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.4 ч.1 ст.307, ст. 310, ст.313, п.3 ч.1.ст.314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, третя особа: Департамент з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків ОСОБА_2 катастрофи Київської обласної державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення закрити.

Повідомити заявникові, що розгляд таких справ відбувається в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії