Справа №345/4163/17
Провадження № 2/345/1937/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.12.2017 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Бандури Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору дарування від 24.10.2017 належить кімната АДРЕСА_1. В даній кімнаті зареєстрований колишній чоловік її матері - ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу останній виїхав із вказаного приміщення та забрав свої особисті речі. Мати позивача повторно вийшла заміж, у даному помешканні не проживає, подарувала його ОСОБА_1 Оскільки, відповідач добровільно з помешкання виписатись не хоче, а позивач є власником кімнати, у неї є чоловік та двоє дітей, кімната необхідна їй для проживання, то ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду, в якому просить визнати ОСОБА_2, 1969 р.н., таким, що втратив право на користування кімнатою АДРЕСА_1.

У судове засідання позивач не зявилась, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала.

Відповідач у судове засідання не зявився, хоча завчасно і належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи через засоби масової інформації - газету «Галичина» №90 (5340) від 07.12.2017, 14.12.2017 подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги, які заявлені до нього, не визнає.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 03.08.2015 та витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 належала кімната АДРЕСА_1 (а.с.6, 7). 10.01.2014 у вказаній квартирі зареєструвався ОСОБА_2 (а.с. 8-10).

Як вбачається із рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.09.2016, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, розірвано (а.с.14).

15.02.2017 ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 та змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с.15, 17).

Згідно договору дарування кімнати від 24.10.2017 серії НМТ №880342, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу І.В. Рожковецьким, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 кімнату АДРЕСА_1 (а.с.4).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16.11.2016 у справі №6-709цс16.

За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції, що покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

На підставі ст. ст. 71, 72, 167 ЖК України, ч. 2 ст. 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 212, 213 215 ЦПК України, суд,

В и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2, 1969 р.н., таким, що втратив право на користування кімнатою АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення , апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

Головуючий: