Справа № 125/109/17 Провадження № 22-ц/772/1458/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 69 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Голоти Л.О., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу управління державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Барського районного суду Вінницької області від 7 квітня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Зазначала, що народилася 23 жовтня 1956 року в місті Бар Вінницької області, була громадянкою СРСР.

З 1989 року вона постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. Тобто, станом на 24 серпня та 13 листопада 1991 року вона проживала на території України.

Для встановлення належності її до громадянства України, ОСОБА_2 просила встановити факт її постійного проживання на території України.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 7 квітня 2017 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня та 13 листопада 2017 року.

В апеляційній скарзі управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін,перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 надано належні та допустимі докази на підтвердження факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) Г.П. народилася 23 жовтня 1956 року в місті Бар Вінницької області та була громадянкою СРСР.

ЇЇ батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за національністю українці, які проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2.

27 жовтня 1976 року у місті Архангельськ РФ заявник уклала шлюб з ОСОБА_6 і їй було присвоєно прізвище ОСОБА_6.

У 1980 році подружжя ОСОБА_6 переїхало на постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3.

З копії трудового книжки заявниці слідує, що з 23 червня 1980 року до 8 грудня 1989 року ОСОБА_2 працювала на різних посадах у виробничому обєднанні «Краснодонвугілля».

11 червня 1989 року в місті Краснодон Ворошиловградської області УРСР помер чоловік заявниці ОСОБА_6

З показань свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 слідує, що ОСОБА_2 з 1989 року постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4. Доглядала свою хвору матір і з тих пір проживає у зазначеній квартирі.

15 грудня 1991 року в місті Бар Вінницької області померла мати заявниці ОСОБА_5

Те, що ОСОБА_2 проживає разом зі своєю донькою ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 16 січня 2017 року.

З відповіді Барського районного сектора управління державної міграційної служби України у Вінницькій області слідує, що особу заявниці встановлено, але не встановлено її належності до громадянства України.

З відповіді начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України слідує, що з 30 червня 2014 року до 29 квітня 2017 року ОСОБА_10, особа без громадянства, не перетинала державний кордон України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України та розяснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

У заяві фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено причини неможливості одержання документів, що посвідчують цей факт, і до заяви додається довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Згідно з п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про встановлення юридичного факту, суд не взяв до уваги положення Закону України «Про громадянство України» та Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Про громадянство України» з подальшими змінами визначають порядок розгляду заяв щодо набуття громадянства України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

На думку колегії суддів, надані ОСОБА_2 докази не є належними та допустимим доказами, які б свідчили про проживання її на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України на території України.

Встановивши факт проживання ОСОБА_2 в Україні з 1991 року, суд не взяв до уваги, що Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено законні підстави вїзду та перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, а ОСОБА_2 всупереч цим вимогам не була у встановленому порядку зареєстрована в Україні.

Викладене свідчить, що судом у повному обсязі не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене у справі судове рішення не є таким, що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу управління державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 7 квітня 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2, заінтересована особа - управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_11

Судді: /підпис/ ОСОБА_12

/підпис/ ОСОБА_13

Згідно із оригіналом

Головуючий: С.К. Медвецький