Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 337/2928/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/778/1308/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення суми коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 предявив позов до ОСОБА_4 про розірвання договору про спільну діяльність та стягнення суми коштів.

В позові зазначав, що 04.04.2013 року між ним та ОСОБА_4, яка на час укладення договору мала прізвище «Дводненко» було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони домовились про організацію спільної діяльності в сфері виготовлення піци та страв італійської кухні під ТМ Бамбіна-піцца шляхом фінансової діяльності ПП Успіх 21. За умовами договору він передав ОСОБА_4 кошти в сумі 68800 грн. для організації спільної діяльності. ОСОБА_4 зобовязалась з 1 червня 2013 року щомісячно в розмірі 5% від валового доходу відшкодовувати йому вкладені в спільну діяльність грошові кошти. В порушення умов договору, відповідачка відшкодувала йому лише 23900 грн., залишок невідшкодованих коштів складає 44900 грн. У звязку з невиконанням з боку ОСОБА_4 узятих на себе зобовязань просив суд розірвати укладений між ними договір про спільну діяльність, стягнути на його користь суму недотриманих за договором коштів з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за час прострочення у розмірі 81518,71 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року позов задоволено частково. Розірвано договір про спільну діяльність № 1 , укладений 4 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму коштів за договором № 1 про спільну діяльність у розмірі 15344,20 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 263, 48 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просять рішення суду змінити та ухвалити нове рішення, стягнувши з ОСОБА_4 на свою користь 81518,71грн., задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача ОСОБА_6 надані заперечення на апеляційну скаргу, в яких він спростовує доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу відхилити і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В частині задоволення судом першої інстанції позовних вимог про розірвання договору про спільну діяльність рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржене, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_7, представника відповідача ОСОБА_6, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 уклали договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого, сторони домовились про організацію спільної діяльності в сфері виробництва піцци та страв італійської кухні з подальшою доставкою виробленої продукції клієнтам. Спільна діяльність здійснюється під ТМ Бамбіна-піцца, шляхом фінансової діяльності ПП Успіх-21.

Відповідно п.3.1.1 Договору протягом 1 місяця з моменту підписання договору ОСОБА_3 зобовязався передати ОСОБА_4 кошти для провадження спільної діяльності в сумі 67869 грн. Виконання грошового зобовязання з боку позивача підтверджено у додатку № 3 до договору, відповідно до якого сторони двосторонніми підписами підтвердили передання позивачем відповідачці грошових коштів у розмірі 68800 грн.

Згідно пункту 4.2 Договору, ОСОБА_4 несе повну матеріальну відповідальність перед ОСОБА_3 за невиконання умов Договору та використання виділених коштів не по призначенню.

Згідно пункту 5.2., 5.5 Договору керівництво спільною діяльністю доручено відповідачці контроль діяльність відповідачки щотижня фіксується сторонами у актах виконаних робіт.

Відповідно до п.6.1 Договору, починаючи з 01.06.2013 року, ОСОБА_4 зобовязалася щомісячно в розмірі від 5% від валового доходу відшкодовувати ОСОБА_3 вкладені в сумісну діяльність грошові кошти.

Відповідно до п.6.2 Договору після повного відшкодування вкладених грошових коштів, ОСОБА_4 зобовязана на протязі року сплачувати ОСОБА_3 дивіденди від спільної діяльності в розмірі 5% від валового доходу.

Відповідно до п.7.2 Договір припиняє свою дію після виконання відповідачем усіх фінансових зобовязань перед позивачем.

Відповідно до п.8.4 у випадках не передбачених Договором, сторони повинні діяти відповідно до норм цивільного законодавства.

20.05.2015 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_4 претензію із вимогою повернути грошові кошти в розмірі 44900 грн. в семиденний строк з моменту отримання претензії, посилаючись на невиконання зобовязань за договором з боку відповідачки, оскільки остання на виконання умов договору сплатила лише 23900 грн.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212, 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення коштів за договором позики.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються, зокрема ст. ст. 1132-1143 ЦК України.

Відповідно до статті 1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Згідно зі ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та уміння, а також ділова репутація та ділові звязки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору або фактичних обставин. Враховуючи відсутність у договорі беззастережних умов щодо нерівності вкладів, суд прийшов до висновку, що вклади, зроблені позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4О у просте товариство за вартістю є рівними.

У відповідності до ст. 1137 ЦК України порядок відшкодування витрат і збитків, повязаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно. Умова, за якою учасник повністю звільняється від участі у відшкодуванні спільних витрат або збитків, є нікчемною.

Враховуючи відсутність у договорі домовленості між сторонами щодо умов розміру відшкодування понесених витрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо рівної відповідальності учасників договору у збитковості діяльності товариства та необхідності покладення на позивача половини розміру збитків, отриманих внаслідок спільної діяльності сторін.

Відповідно до ст. 1141 ЦК України припинення договору про спільну діяльність можливо у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників.

Також ст. 1142 ЦК України передбачена відмова учасника спільної діяльності від подальшої участі в договорі простого товариства та розірвання договору, а саме учасник може зробити заяву про відмову від подальшої участі у безстроковому договорі простого товариства не пізніш як за три місяці до виходу з договору. Умова про обмеження права на відмову від безстрокового договору простого товариства є нікчемною.

Учасник договору простого товариства, укладеного на визначений строк, або договору, у якому досягнення мети визначено як скасувальна умова, має право вимагати розірвання договору у відносинах з іншими учасниками через поважну причину з відшкодуванням іншим учасникам реальних збитків, завданих розірванням договору.

Отже, підставами припинення договору простого товариства визначено як відмову учасника від подальшої участі у такому договорі, так й розірвання договору на вимогу одного з учасників.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо розірвання договору припинення простого товариства є законними і підлягають задоволенню. З цим висновком погодилися сторони.

У відповідності до ч.2 ст.1141 ЦК України у разі припинення договору простого товариства речі, якими у відповідності до ст. 192 ЦК України є і грошові кошти, передані у спільне володіння та користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін.

Умовами договору, укладеного між сторонами, встановлено обовязок відповідачки відшкодовувати позивачеві щомісячно в розмірі 5% від валового доходу вкладених в сумісну діяльність грошових кошти, таким чином, суд вважає, що момент виникнення грошового зобовязання відповідачки прямо залежить від наявності доходу від спільної діяльності, але враховуючи факт збитковість сумісної діяльності сторін, суд приходить до висновку про відсутність зобовязань відповідачки стосовно повернення грошових коштів згідно умов договору, але враховує, що обовязок повернення грошових коштів з боку відповідачки випливає із задоволеності вимоги про розірвання договору.

У відповідності до ст. 1137 ЦК України порядок відшкодування витрат і збитків, повязаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно. Умова, за якою учасник повністю звільняється від участі у відшкодуванні спільних витрат або збитків, є нікчемною.

Враховуючи відсутність у договорі домовленості між сторонами щодо умов розміру відшкодування понесених витрат, суд першої інстанції вірно зазначив щодо рівної відповідальності учасників договору у збитковості діяльності товариства та необхідності покладення на позивача половини розміру збитків, отриманих внаслідок спільної діяльності сторін.

Відповідно до актів виконаних робіт (а.с. 15-19, 65-67), підписаних сторонами, загальний розмір витрат, здійснених на рекламні заходи за період з 26.04.2013 року по 30.11.2013 року , становить 59111,6 грн.

Враховуюче викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідачки підлягає стягненню на користь відповідача розмір неповернених коштів за договором за вираховуванням половини вартості понесених збитків, яка становить 15344, 2 грн. (68800 -23900-59111,6:2= 15344,2 грн.)

Крім того, враховуючи що лише з моменту розірвання договору про спільну діяльність у ОСОБА_4О виникає зобовязання стосовно повернення грошових коштів позивачу у відповідності до ч.2 ст.1141 ЦК України, не мають підстав вимоги позивача про прострочення з боку відповідачки виконання грошового стягнення та необхідності застосування фінансової відповідальності у вигляді сплати інфляційних витрат та річних процентів, оскільки суперечать нормам цивільного законодавства, а тому обґрунтовано залишені без задоволення судом першої інстанції.

Апеляційна скарга не спростовує висновки рішення суду першої інстанції, оскільки у ній в якості доводів повторені правові та фактичні підстави позовних вимог, які були ретельно розглянуті під час провадження справи судом першої інстанції та дістали належної правової оцінки, яка визнана вірною з підстав, детально наведених вище у цій ухвалі.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: