Категорія 46 Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О. Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими що втратили право на користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради про вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року,

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими що втратили право на користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона являється власником квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва на право власності на житло від 28 жовтня 1999 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 28 жовтня 1999 року №1436, зареєстрованого ДКП «ВООБТІ» та записаного в реєстрову книгу №449 за реєстровим №239/40770.

В даній квартирі окрім позивача також зареєстровані онука позивача ОСОБА_6, його колишня дружина ОСОБА_4 та їх неповнолітній син ОСОБА_7

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2016 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було розірвано.

У звязку з погіршенням сімейних стосунків відповідача із онуком позивача, що в послідуючому призвело до розірвання шлюбу між останніми, відповідач ОСОБА_4 та її неповнолітній син ОСОБА_7 понад рік не проживають у вказаній квартирі, їхні речі у останній відсутні, приймати участь у оплаті комунальних витрат за квартиру в добровільному порядку відповідач відмовляється, як і відмовляється добровільно знятись з реєстрації місця проживання, що в свою чергу позбавляє позивача отримувати відповідно до чинного законодавства пільги та субсидію і зобовязує сплачувати величезні кошти за житлово-комунальні послуги, які обраховуються виходячи із кількості зареєстрованих осіб у квартирі.

Таким чином, реєстрація відповідача та її неповнолітнього сина у квартирі, яка належить позивачу на праві особистої приватної власності, порушує права позивача як власника житла, а тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому вона просила усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою № 46 у будинку № 32 по вул. Баженова у м. Вінниці, шляхом визнання ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради про вселення, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 20 вересня 2008 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Через три місяці після реєстрації шлюбу позивач разом з чоловіком почали проживати у ІНФОРМАЦІЯ_2, власником якої є його бабуся відповідач ОСОБА_2

До вселення позивача та її чоловіка у вказану квартиру в ній ніхто не проживав протягом десяти років, оскільки відповідач ОСОБА_2 завжди проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Усі витрати по утриманню квартири несли позивач разом із своїм чоловіком. Більше того, перед заселенням ними у даній квартирі за спільні сімейні кошти було зроблено вартісний ремонт: замінено вікна, внутрішні двері, встановлено нову сантехніку, тощо.

Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_6 продовжував влаштовувати сварки і скандали з метою виселення позивача разом із сином з вказаної квартири. Так, в березні 2016 року ОСОБА_6 замінив замок вхідних дверей, в результаті чого позивач не могла потрапити до житла.

Зважаючи на те, що позивач з малолітнім сином довгий час проживали у спірній квартирі, зареєстровані у ній і на даний час з поважних причин позбавлені можливості проживати у ній, позивач вважає, що вона та її неповнолітня дитина не втратили права користування квартирою. Іншого житла у позивача та неповнолітньої дитини не має.

Таким чином, позивач вважає, що в даному випадку способом захисту порушеного її та її сина права є вселення у квартиру АДРЕСА_1, що стало підставою для звернення позивача до суду з зустрічним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими що втратили право на користування житловим приміщенням задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою № 46 у будинку № 32 по вул. Баженова у м. Вінниці, шляхом визнання ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Судові витрати залишено за позивачем.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради про вселення відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення судом першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва на право власності на житло від 28 жовтня 1999 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради на підставі рішення від 28 жовтня 1999 року № 1436, зареєстрованого ДКП «ВООБТІ» та записаного в реєстрову книгу № 449 за реєстровим № 239/40770 (а.с.7).

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію ПП «Бокуд» № 1016 від 24 листопада 2016 року вбачається, що за адресою: вул. Баженова, 32/46, м. Вінниця, зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, власник; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, внук; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, невістка; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, правнук (а.с.23).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 січня 2016 року у цивільній справі №127/28084/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с.8).

Як встановлено судом першої інстанції та сторонами не заперечується відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та її неповнолітній син ОСОБА_7 вселились у квартиру АДРЕСА_1 як члени сім'ї власника квартири - позивача за первісним позовом, а саме як невістка та як правнук відповідно.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов виходив з того, що відповідач за первісним позовом та її неповнолітній син є такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 46 у будинку № 32 по вул. Баженова у м. Вінниці, оскільки останні без поважних причин понад один рік не проживають у зазначеній квартирі, їхніх особистих речей у останній не має, договору з власником про порядок проживання та утримання квартири останні не укладали, вибули з будинку за власним волевиявленням, перешкоди для їх вселення у квартиру позивача на протязі останнього року були відсутні.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Обгрунтовуючи підстави для задоволення первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та її неповнолітньому сину ОСОБА_7 не чинились перешкоди у користуванні квартирою, оскільки відповідно листа Лівобережного відділення поліції Вінницького відділення поліції Головного Управління національної поліції у Вінницькій області № О-492/201/03-17 від 23 травня 2017 року за даними інтегрованої інформаційно-пошукової системи НП України ОСОБА_4 з приводу перешкоджання проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 до поліції не зверталась (а.с. 128).

При цьому місцевий суд вважав, що сам факт заміни замка від вхідних дверей до квартири позивача не свідчить про чинення перешкод відповідачу у користуванні квартирою, так як останній був зумовлений поломкою старого замка у вхідних дверях, що достеменно підтвердив ОСОБА_6 в судовому засіданні. В той час, як з проханням про надання копії ключа від вказаної квартири відповідач ні до позивача, ні до третьої особи не зверталась.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно оцінив надані ОСОБА_4 докази на підтвердження поважності причин відсутності у спірній квартирі, а саме її скарги до ВВП ГУНП у Вінницькій області на дії ОСОБА_6 (а.с. 37), а також з заявою до служби у справах дітей Вінницької міської ради (а.с. 39), зокрема в зв'язку з тим, що останній замінив замок у вхідних дверях квартири та свідомо не пускає їх із дитиною до житла, факт чого згідно відповіді ВВП ГУНП у Вінницькій області від 16 червня 2016 року знайшов своє підтвердження (а.с. 38).

Також з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбуваються конфлікти, які полягають у вчиненні з боку останнього морального та психологічного тиску (а.с. 35, 36). Вказані докази переконливо доводять факт наявності перешкод у користуванні ОСОБА_4 квартирою ще за 9 місяців до звернення ОСОБА_2 до суду, а переїзд з дитиною з метою уникнення негативних психоемоційних та психологічних наслідків на її світосприйняття та розвиток за умови систематичних неправомірних дій з боку ОСОБА_6 є поважною причиною, повязаною метою захисту інтересів дитини.

Висновок суду першої інстанції при оцінці актів про не проживання (а.с. 9, 126), що підтверджують факт відсутності ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у спірній квартирі понад 1 рік, та як наслідок, підтвердження доводів первісного позивача, не містять посилань на поважність причин їх відсутності, що само по собі не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України для встановлення факту втрати їх права користування спірним житлом.

Крім того, позиція суду щодо правомірності заміни замків вхідних дверей до квартири позивача нормам ст.ст. 64 та 156 ЖК УРСР, за якими правом його використання наділені й інші особи, які на час заміни замків його не позбавлені, отже до втрати такого права у встановленому законом порядку такі дії без погодження з іншими користувачами є неправомірними.

Разом з тим, слід зазначити, що встановлений факт не проживання ОСОБА_4 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_7 у спірній квартирі з квітня 2016 року, на що звертала увагу також і відповідач в судовому засіданні, не свідчить про відсутність останньої на момент звернення позивача до суду 28 жовтня 2016 року за місцем реєстрації понад один рік, що є обовязковою умовою втрати членом сімї права на користування житлом, передбаченою ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для визнання відповідача ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_7, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, в звязку з чим рішення суду у частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Що стосується зустрічного позову, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставив які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України є пояснення сторін, третіх їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Доводи відповідача-позивача та її представника про неможливість вселення разом з дитиною у спірну квартиру та проживання в ній, є голослівними, не підтверджені належними доказами. Як свідчать матеріали справи з цього приводу вона до власника квартири не зверталась, а зустрічний позов нею подано лише після звернення ОСОБА_2 з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні власностю, шляхом визнання її такою, що втратила право користування належній їй на праві власності квартирою.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2017 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими що втратили право на користування житловим приміщенням скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: