Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1359/16-ц

12 грудня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Флоряк Д.В.

секретаря Буратчук О.В.,

з уч. позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє також в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа на стороні відповідачів - служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок з господарськии будівлями та спорудами,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, який в ході судового розгляду уточнила і доповнила, до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок з господарськии будівлями та спорудами шляхом їх виселення, та вселення її в житловий будинок по вул. Плоснина, 27 «г» в с.Білозорина Надвірнянського району.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 26.08.2016 року по даній справі залучено в якості співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а ухвалою суду від 06.09.2017 року залучено в якості співвідповідача ОСОБА_9 .

Свої вимоги мотивує тим, що з 01 квітня 2013 року у віці 76 роківпомерла її двоюрідна сестра Спас (дівоче прізвище Питлюк) ОСОБА_10, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 (на даний час буд. № 27«г») Надвірнянського району. Після смерті ОСОБА_11 вона, як єдиний родич, звернулася до державного нотаріуса для одержання свідоцтва про право на спадщину, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом вона не змогла, так як не можливо було встановити родинні відносини між нею та її двоюрідною сестрою ОСОБА_11 Рішенням Надвірнянського районного суду від 25.12.2015 року визнано за нею право власності на житловий будинок та господарські споруди, які розміщені в с. Пнів, вул. Плоснина 27, Надвірнянського району в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 Дане рішення суду набрало законної сили 25.04.2016 року. На виконання рішення суду нею у встановленому законодавством порядку було зареєстровано право власності на дане домоволодіння і на сьогодні вона є власником житлового будинку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №59628955 від 23.05.2016 року. Ще під час судового спору їй стало відомо, що після смерті ОСОБА_11 у її житловий будинок самовільно поселилися відповідачі ОСОБА_6 разом із своєю сімєю та ОСОБА_7, які не допускають її до житлового будинку. Після оформлення права власності на житловий будинок, вона 25.05.2016 року звернулася до них із письмовими заявами з проханням у 7-ми денний термін з моменту отримання заяви звільнити житловий будинок та господарські будівлі. Однак, відповідачі не виконали її вимогу та продовжують неправомірно проживати без державної реєстрації, таким чином вчиняють їй перешкоди в користуванні домоволодінням, тому вона змушена звернутися із позовом в суд. Окрім того в уточненій позовній заяві позивач зазначила, що в належному їй житловому будинку також без жодних правових на те підстав проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_8, а також ОСОБА_9 Тому ставить питання про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_8, ОСОБА_9 із житлового будинку, що знаходиться в с.Білозорина, вул.Плоснина, 27 «г», Надвірнянського району, Івано-Франківської області, а її просить вселити в даний житловий будинок.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 12.09.2016 року по даній справі залучено службу у справах дітей Надвірнянської РДА, як представника органу опіки та піклування в якості третьої особи на стороні відповідача.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат ОСОБА_2 позов підтримали з підстав, викладених позивачем в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, просить позов задоволити та виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_4 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_8, із житлового будинку, що знаходиться в с.Білозорина, вул.Поснина, 27 «г», Надвірнянського району, Івано-Франківської області, який належить на праві власності ОСОБА_1, без надання іншого житла та вселити ОСОБА_1 в даний житловий будинок і стягнути понесені судові витрати.

В дане судове засідання представник третьої особи не зявився, однак будучи допитаним в попередніх судових засіданнях, заперечував щодо виселення малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 із житлового будинку, що в с.Білозорина, вул.Плоснина, 27 "г", Надвірнянського району, Івано-Франківської області, оскільки виселення з будинку матері та дитини порушить житлові права останніх.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 в судове засідання не зявилися з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлені завчасно і належним чином, про що свідчать поштові розписки, про причини неявки суду не повідомили та не подали суду заяви про слухання справи в їх відсутність.

Представник відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову в цілому, оскільки відповідачі проживають у спірному будинку правомірно, значно покращили його, зробили значні ремонтні роботи, що збільшило його вартість, позивачка ніколи не проживала в ньому, має своє житло, вимоги про виселення ставить безпідставно. Окрім того клопотала перед судом про відкладення розгляду справи, оскільки їй відомо, що відповідач ОСОБА_9 перебуває на роботі за межами держави на тривалий час, а без його участі завершити розгляд справи є неможливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито 02.08.2016 року. Таким чином, справа перебуває на розгляді більше 1 року 5 місяців. Судом в даній справі після неодноразових повідомлень сторін 22.03.2017 року було винесено заочне рішення, яке за заявою відповідача ОСОБА_3 було скасовано і справу призначеного до судового розгляду на 25.05.2017 року. Розпочавши вказаного числа розгляд справи по суті, по клопотаннях сторони відповідача в судовому засіданні неодноразово оголошено перерву. Однак, послідуючі судові засідання не відбувалися, сторона відповідачів подавали суду клопотання про відкладення як по причині хвороби, так і з інших причин: 31.07.2017 року (клопотання ОСОБА_3А.), 16.08.2017 року (клопотання ОСОБА_4І.), 06.09.2017 року (по клопотанню залучили співвідповідача ОСОБА_9М.), 27.09.2017 року (клопотання ОСОБА_9 про відкладення), 10.11.2017 року (клопотання ОСОБА_9 про відкладення), що знову тягнуло відкладення розгляду справи по суті.

Окрім цього, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Незважаючи на те, що відповідача ОСОБА_9 неодноразово повідомляли про день, час і місце судового розгляду, суд зазначає, що відповідач мав неодноразово можливість як прийняти безпосередньо участь у розгляді справі та ознайомитися з матеріалами справи, оскільки судом було надано достатньо часу для виконання зазначених дій під час перших відкладень розгляду справи з 06.09.2019 року і до 12.12.2017 року, так і надати суду свої заперечення з приводу позовних вимог, однак він не скористався наданими йому процесуальними правами.

Підсумовуючи наведене та керуючись строками розгляду справи у суді, приймаючи до уваги обов'язок сторін добросовісно користуватися наданими ним процесуальними правами, суд визнає причини неявки відповідача неповажними, клопотання сторони відповідачів про відкладення кожного судового засідання розцінює їх як зловживання наданими процесуальними правами з метою затягування розгляду справи.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.47 Конституції України, що кореспондується з ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року, яке набрало чинності, за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на спадкове майно, а саме: будинковолодіння вцілому, яке розташоване в с.Пнів, вул. Плоснина, 27 (на даний час вул. Плоснина, 27 «г») Надвірнянського району Івано-Франківської області, після смерті ОСОБА_11 в порядку спадкування за правом представлення (а.с.5-11).

23.05.2016 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на будинковолодіння в с.Пнів, вул. Плоснина, 27г Надвірнянського району на підставі даного рішення, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №59628955 від 23.05.2016 року. (а.с. 12-13 ).

Також судом встановлено, що згідно акту обстеження матеріально побутових умов сімї, виданого Пнівською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області вбачається, що у житловому будинку по вул.Плоснина, 27 «г» в с.Білозорина Надвірнянського району станом на травень 2016 року проживає ОСОБА_4, ОСОБА_7Д.(а.с.14)

З акту обстеження умов проживання виданого на адвокатський запит, вбачається, що у житловому будинку по вул.Плоснина, 27 "г в с.Білозорина, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, проживають ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, які є відповідачами по справі (а.с.11).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Судом встановлено, що ОСОБА_12, ОСОБА_12, ОСОБА_9 зверталися в суд з позовами до Пнівської сільської ради, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на спадкове майно, однак вище зазначеним рішенням Надвірнянського районного суду від 25.12.2015 року в задоволенні їх вимог відмовлено.

Даним рішенням також встановлено, що відповідачі по справі зі своєю мачухою ОСОБА_11 в с.Білозорно вул. Плоснина, 27 до часу її смерті в 2013 році не проживали протягом останніх 5 років, не можуть спадкувати майно померлої мачухи ОСОБА_11 А тому посилання сторони відповідачів на правомірність їх проживання у спірному домоволодіння суд вважає необґрунтованими.

Не може суд прийняти до уваги і посилання представника відповідача на те, що її довірителі правомірно проживають в будинку по вул. Плоснина, 27 «г» в с.Білозорино Надвірнянського району, так як зробили ремонт в житловому будинку, провели водопостачання, каналізацію, чим суттєво покращили будинковолодіння, про що також зазначили допитані в одному із судових засідань свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_12, оскільки нею не надано суду жодних належних і допустимих доказів правомірності цього.

Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності, а оскільки відповідачі порушують право позивача, суд прийшов до висновку про зобов'язання їх не чинити перешкод у здійсненні такого права.

Позивач просить захистити її права як власника відповідно до приписів ст. 391 ЦК України і зазначає, що ні членами сім'ї відповідно до ст. 156 ЖК України, ні наймачами, ні якимись іншими особами, що мають право на користування домоволодінням відповідачі не є, а поселилися там самочинно. Крім того, у даному випадку жодні самостійні права дитини на дане житло не виникали, як не виникало їх і у решти відповідачів.

Позивач заявила, що збирається жити там, належним чином попередила відповідачів про добровільне звільнення, вони законної вимоги власника не виконали і позивач звернувся за захистом свого права до суду.

За цих обставин, суд вважає, що обраний власником спосіб захисту відповідає об'єму його прав відповідно до ст. 321 ЦК України, а відповідачі жодних правомочностей щодо домоволодіння (житла) не мають.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскільки житловий будинок по вул. Плоснина, 27 «г» в с.Білозорина Надвірнянського району Івано-Франківської області є власністю ОСОБА_1, а відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні її власністю, то їх слід виселити без надання іншого житла.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідач ОСОБА_6 добровільно вибув із житлового будинку, що по вул. Плоснина, 27 «г» в с.Білозорина Надвірнянського району Івано-Франківської області, що є власністю ОСОБА_1, а тому в цій частині позову до нього слід відмовити.

Також суд вважає передчасною вимогу позивача про її вселення в житловий будинок по вул. Плоснина, 27 «г» в с.Білозороно Надвірнянського району, оскільки на час розгляду даної справи спір про вселення фактично відсутній. У випадку вирішення питання про виселення відповідачів із спірного житла позивач має право сама визначитися, чи вселятися проживати в ньому, чи ні.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати, повязані зі сплатою судового збору та оплатою послуг адвоката.

На підставі наведеного, ст.ст.317, 319, 321, 383 ЦК України, ст. 116, 150 ЖК України, керуючись ст. ст. 88, 213-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задоволити частково.

Виселити ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 із житлового будинку, що знаходиться в с.Білозорина, вул.Плоснина, 27 «г», Надвірнянського району, Івано-Франківської області, який належить на праві власності ОСОБА_1, без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 в користь ОСОБА_1 по 537,80 грн. сплачених судових витрат.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст рішення виготовлено 15.12.2017 року