Справа № 463/5467/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/5254/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/2 частини усіх доходів, щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їхня спільна з відповідачем донька, ОСОБА_6 , проживає разом з матір`ю, батько дитини коштів на її утримання не надає, самоусунувся від виконання обов`язку щодо матеріального утримання дитини. Зазначає про те, що потребує коштів на утримання дитини, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, іншого самостійного заробітку немає. Оскільки відповідач є працездатною особою, молодого віку, офіційно працює, враховуючи вимоги розумності та справедливості, на думку позивачки, відповідач спроможний сплачувати кошти на утримання дитини у розмірі ? частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, вирішено стягувати з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 жовтня 2015 року, до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 487,20 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що на даний момент не працює, додаткових доходів не отримує, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною та крім доньки на її утриманні перебуває ще старший син. Звертає увагу суду на те, що дитина проживає разом з матір`ю, позивач постійно приймає участь у вихованні, влаштовує їй дозвілля, а відповідач участі у вихованні дитини не бере. Крім того зазначає, що відповідач не надав суду доказів про його перебування в зоні проведення АТО, також не надано доказів про перебування на утриманні відповідача його батьків та не перевірено доводи відповідача, що його теперішня дружина ОСОБА_7 дійсно вагітна. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню, змінити ухваливши нове рішення, яким стягувати аліменти на дитину в розмірі 1/2 частини усіх доходів ОСОБА_4 . В решті рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи потреби дитини, наявність у відповідача обов`язку по утриманню дитини, дійшов висновку про те, що з відповідача слід стягувати щомісячно кошти на користь позивачки на утримання дитини до досягнення нею повноліття в розмірі ? частки заробітку (доходу), але не менше 30 прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки такий розмір аліментів, на думку суду, буде достатнім для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.
За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Законом України №2037-У111 від 17.05.2017 року внесено доповнення до статті 182 СК України, яку доповнено пунктом 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; та пунктом 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.
Вищезгаданим законом внесено зміни до ч.2 ст. 182 СК України і встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Тобто, чинне законодавство передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку.
Аналогічні роз`яснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".
Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 27 грудня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_4 в сторін народилась донька, ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження, у якому батьком дитини записаний ОСОБА_4 , а матір`ю ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що малолітня донька сторін проживає разом з матір`ю, що відповідачем не заперечується.

З довідки про доходи ОСОБА_4 , виданої 05.11.2015 року В/Ч 9938 вбачається, що він є військовослужбовцем В/Ч НОМЕР_2 , його сукупний дохід за період квітень жовтень 2015р. становить 24 668,13 грн.

Згідно індивідуальних даних про застраховану особу відповідача, наданих Чернігівським об`єднаним управлінням ПФ України, дохід ОСОБА_4 за 2016р. становив 61104,50 грн. , за період січень лютий 2017р. 21 853,04 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач працює та отримує доходи, а тому аліменти слід стягувати в частці від його доходу, однак розмір аліментів, про стягнення якого просить позивачка, суд першої інстанції вважав дещо завищеним, так як обов`язок по утриманню дитини лежить на обох з батьків в рівній мірі, в тому числі на позивачці.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції взяв до уваги розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який встановлений законом на час розгляду справи, стан здоров`я та недостатньо забезпечене матеріальне становище дитини, так як її мати не працює, стан здоров`я відповідача, який працює та отримує стабільний дохід, матеріальний стан відповідача, наявність у нього на утриманні інших осіб, зокрема, дітей теперішньої дружини, непрацездатних батьків, що стверджується копіями відповідних посвідчень, дружини ОСОБА_7 , шлюб з якою уклав 25.02.2017р., яка на час ухвалення оскаржуваного рішення, була вагітна, а також інші обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у відповідача на утриманні інших осіб, непрацездатних батьків, дружини ОСОБА_7 , шлюб з якою уклав 25.02.2017р., яка на час ухвалення оскаржуваного рішення, була вагітна, дітей ОСОБА_7 від інших шлюбів.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , вбачається, що 25.02.2017р. ОСОБА_4 одружився з ОСОБА_8 .

Крім цього, копією свідоцтва про народження НОМЕР_4 підтверджується народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у якому батьком записаний ОСОБА_4 , а матір`ю ОСОБА_7 , що спростовує доводи апелянта щодо вагітності дружини ОСОБА_4 ОСОБА_7 .

Як стверджує відповідач, у теперішньої його дружини є діти від інших шлюбів, а саме, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , які знаходяться на його утриманні, що було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Рішенням Адміністрації Центрального району міста Гомель від 23.06.2017 року, копіями свідоцтв про народження дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтверджується лише зміна їхнього прізвища на прізвище « ОСОБА_13 », по батькові дітей в копіях свідоцтв про їх народження не змінене.

Відповідачем не долучено до матеріалів справи документи на підтвердження усиновлення ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

На думку колегії суддів зазначена відповідачем обставина, що на його утриманні знаходяться діти теперішньої дружини від інших шлюбів, не може братися до уваги при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_6 , 2013 р.н., оскільки діти ним не усиновлені, у них є батьки, на яких також покладено обов`язок матеріального утримання дітей. Крім цього, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження його доводів про те, що батьками ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 не надаються кошти на утримання дітей. Твердження ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 знаходяться на його матеріальному утриманні, є голослівними, не підтверджені жодними доказами, а зміна прізвища дітей не є беззаперечним доказом усиновлення дітей, що є підставою для матеріального забезпечення усиновлених дітей.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на утримання доньки, ОСОБА_6 , безпідставно взяв до уваги покликання відповідача на те, що на його утриманні знаходяться непрацездатна за станом здоров`я матір, ОСОБА_17 , 1954 р.н., яка є інвалідом 3-ої групи, та батько, ОСОБА_18 , 1950 р.н., який є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійними посвідченнями, оскільки вони отримують пенсію, і не знаходяться на утриманні відповідача.

За вищенаведеного, ОСОБА_4 зобов`язаний матеріально утримувати своїх малолітніх дітей, ОСОБА_6 , 2013 р.н. та ОСОБА_9 2017 р.н., що слід врахувати при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки, ОСОБА_6 , 2013 р.н.
Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, колегія суддів за вищенаведених обставин, вважає, що вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача щомісячно аліментів у розмірі ? частки заробітку (доходу), є не обґрунтованою, оскільки на утриманні у відповідача знаходиться, крім ОСОБА_6 , 2013 р.н., донька від іншого шлюбу, ОСОБА_9 , 2017 р.н., позивачкою не надано доказів на підтвердження можливості відповідача, який на даний час не працює, сплачувати аліменти саме в розмірі ? частки заробітку (доходу), а відтак, враховуючи у сукупності досліджені докази, зокрема, докази на підтвердження понесених позивачкою витрат, пов`язаних з розвитком та вихованням дитини, які є значними і підтверджені документально, виходячи з принципу справедливості та розумності, а також обов`язку обох батьків приймати участь в матеріальному утриманні своєї дитини, приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 коштів на утримання доньки, ОСОБА_6 , 2013 р.н., в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу).

Визначаючи розмір аліментів у такому розмірі, колегією суддів враховується розмір прожиткового мінімуму на дитину віком 4 роки, та обов`язок обох батьків забезпечити необхідний прожитковий мінімум для дитини.
Оскільки аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а тому з врахуванням визначеного законом розміру прожиткового мінімуму на дитину, потреб дитини, зважаючи на обов`язок обох батьків брати участь в матеріальному утриманні дитини, враховуючи матеріальний стан відповідача, те, що на його утриманні знаходиться донька від іншого шлюбу, ОСОБА_9 , що спростовує доводи апелянта про можливість відповідача сплачувати аліменти в розмірі ? частини заробітку (доходу), колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) забезпечить найбільш необхідні потреби дитини, належні умови її проживання, і при цьому дитина сторін буде захищеною та буде отримувати матеріальне утримання від батька, що гарантовано як нормами національного, так і нормами міжнародного законодавства, які наведено вище.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків , викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню або незастосування закону, який підлягає застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи передбачені ч.1 ст. 376 ЦПК України підстави для зміни судового рішення, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині визначення розміру коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 слід змінити, збільшивши їх розмір з «1/4» до «1/3» частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 жовтня 2015 року, до досягнення дитиною повноліття. В решті оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 351, 367, п.2 ч.1 ст. 374, ч. ч. 1, 2 ст. 376, 381, 382, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року в частині визначення розміру коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінити, збільшивши їх розмір з «1/4» до «1/3» частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 жовтня 2015 року, до досягнення дитиною повноліття.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.12.2017 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.