Справа № 212/4317/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

29 листопада 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Козлова Ю.В.

секретаря Мариненко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Кривого Рогу, у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності,

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на ? частку квартири АДРЕСА_1. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі у період часу з 1992 року по 2006 рік від якого мають двох дітей - сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, які у теперішній час вже є повнолітніми особами. Під час шлюбу сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, де й були зареєстровані.

За рішенням суду кожному із подружжя були виділені частки у праві спільної власності у розмірі по ? частини кожному. З 2005 року в родині почалися негаразди, що стало причиною розірвання шлюбу. Після розлучення в 2006 році відповідач ОСОБА_2 добровільно виїхав з квартири до співмешканки без повідомлення адреси. ОСОБА_4, також, зазначила, що залишаючи сім'ю відповідач ОСОБА_2 сказав, що квартиру залишає їй та дітям до досягнення ними повноліття. Вимог щодо поділу майна не мав, претензій із цього приводу не заявляв. Після розлучення та виїзду ОСОБА_2 на нове місце мешкання позивачка відкрито користується спільною квартирою в цілому - повністю сплачує комунальні послуги, здійснює ремонт. На підставі того, що відповідач вже майже 10 років не цікавиться належною йому часткою у спільному майні, місце його мешкання нікому не відоме, протягом цього строку не намагався вселитися у квартиру.

ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на належну відповідачеві частину квартири АДРЕСА_2 у розмірі ? частини в порядку набувальної давності.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, в наданій суду письмовій заяві просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у тому числі через оголошення в засобах масової інформації - друкованому виданні «Вісті Придніпров'я » № 88 (1887) від 14.11.2017 року.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст. 215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 22.02.1992 року відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, що міститься в матеріалах справи.

Згідно свідоцтва, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області від 10.10.2006 року сторони розірвали шлюб.

Відповідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бикановою І.М. 23.10.1998 року ОСОБА_2 купував у громадянки ОСОБА_6 однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 (житловою площею 18,10 кв.м., загальною площею 30,5 кв.м.), яка була зареєстрована в Криворізькому міському БТІ на праві приватної власності за ОСОБА_2

Відповідно рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.06.2007 року яке набрало законної сили 18.08.2007 року квартиру АДРЕСА_8 визнано спільним сумісним майном подружжя, та за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частку цієї квартири. (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане 01.11.2007 року КП ДОР «Криворізьким бюро технічної інвентаризації» ).

Актом, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_9 від 31.05.2017 року підтверджено, що ОСОБА_2 не мешкає у квартирі АДРЕСА_3 з 2006 року та не має в квартирі особистих речей. Підписи осіб, що склали акт підтверджено підписами начальника дільниці та директором ТОВ КК «Дом Ком», скріплено печаткою.

Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном, яке має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю.

Враховуючи надані докази, суд дістається висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 не підлягають задоволенню з декількох підстав, перша з яких наступна.

До обов'язкових вимог набуття права власності на майно за набувальною давністю відноситься добросовісне заволодіння майном, відкритість та безперервність у його володінні. В даному випадку, володіння часткою квартири добросовісним визнано бути не може, оскільки позивачці ОСОБА_1 було достовірно відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну частину квартири оскільки 1/2 частина спірної квартири належала ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності та для неї він був абсолютно відомим власником означеної половини квартири. Підтвердженням тому є договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 від 23.10.1998 року та рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.06.2007 року, яке набрало законної сили 18.08.2007 року.

Отже, ? частка АДРЕСА_10 для позивачки не є майном, власник якого їй невідомий, так як сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_5 у рівних частках.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до пункту другого частини першої ст.3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Сплата ОСОБА_1 комунальних послуг не є ознакою добросовісного володіння квартирою,оскільки вона фактично користувалася наданими комунальними послугами та є їх фактичним споживачем.

Другою підставою відмови у позові є нижченаведене обґрунтування. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що після оформлення розлучення в 2006 року відповідач ОСОБА_2 добровільно виїхав з квартири. Залишаючи сім'ю, відповідач ОСОБА_2 сказав, що квартиру він залишає позивачці щоб вона виростила дітей.

Із цієї обставини слід зробити висновок що між сторонами відбулася усна домовленість, якою ОСОБА_2 надав позивачці дозвіл на користування належною йому на праві власності часткою квартири, тому до цієї ситуації слід застосувати ч.3 ст.344 ЦК України де йдеться про те, що якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Загалом, перебіг строку набувальної давності починається з моменту виникнення володіння. Проте із загального правила ст.344 ЦК встановлено винятки. Так, відповідно до ч.3 даної статті, перебіг строку по відношенню до речей, якими заволоділа особа на підставі договору з їх власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про їх повернення, починається на нерухоме майно через 15 років, а на рухоме - через 5 років з часу спливу строку позовної давності за відповідними вимогами, адже до цього моменту майно може бути примусово витребувано його законним володільцем, а фактичне володіння не може бути визнано добросовісним.

З суті домовленості, якої досягли сторони (користування квартирою до того як виростуть діти - принаймі, так позивачка описала суть цієї домовленості з позивачем), суд робить висновок, що строк дії даного договору мав кінцевий термін, який обумовлюється певною обставиною - досягненням повноліття молодшим з дітей колишнього подружжя, що є сторонами по справі і відповідач має знати про цей термін, хоча б приблизно. В матеріалах справи (а.с.22) міститься свідоцтво про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 - доньки сторін по справі. Повноліття ця особа досягла ІНФОРМАЦІЯ_3. Виходячі з цієї логічної конструкції, саме з цієї дати повинен обраховуватися строк позовної давності - три роки, зазначений у ч.3 ст.344 ЦК України. Після закінчення цього строку почне свій перебіг строк, за яким може бути застосована набувальна давність як підстава для набуття права власності. З 24.11. 2019 року почне свій перебіг строк набувальної давності і закінчиться через 15-ть років. Це ще одна підстава для відмови у позові.

Так, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Керуючись ст.ст. 15, 16, 335, 344 ЦК України, постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 197 ч. 2, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири АДРЕСА_6, яка належить ОСОБА_2 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: Ю. В. Козлов