АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/5621/17Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/1306/17 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2017 року м. Тернопіль

Колегія суддів суду апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Бріль В.Л.,

представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/5621/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 вересня 2017 року (ухваленого суддею Грицак Р.М.) в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 1 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_3 укладено Договір процентної позики, за умовами якого він позичив відповідачу кошти в сумі 3300 доларів США з нарахуванням 3% місячних від основної суми позики та кінцевим терміном погашення до 1 серпня 2010 року. ОСОБА_3 повернув лише частину позики в сумі 2500 доларів США, решту суми боргу в розмірі 800 доларів США та проценти обумовлені договором він не повертає.

В судовому засіданні ОСОБА_4 подав заяву про зменшення позовних вимог, оскільки з моменту звернення до суду з позовною заявою відповідач повернув позивачу 600 доларів США в рахунок погашення процентів, тому просить стягнути з ОСОБА_3 суму основного боргу в розмірі 21280 грн., що еквівалентно 800 дол США, проценти за користування кредитом в розмірі 50327 грн., а також 2700 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 вересня 2017 року позов задоволено:

стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 1 лютого 2010 року в сумі 71607 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим і не відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Апелянт зазначив, що виконання зобов'язання після спливу позовної давності не перериває його, тому що переривання строку може мати місце під час його перебігу - в межах трьох років.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, додатково пояснила, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про повернення позики, тому не вправі вимагати сплати процентів. Строк договору позики сторони обумовили до 1 серпня 2010 року і згідно умов договору його не продовжували. Вважає, що оплата відповідачем сум поза межами строку позовної давності не перериває строку позовної давності. Відповідач у травні 2017 року повернув ще 600 дол США та з врахуванням раніше сплачених сум, повернув позичені кошти.

Представник ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнала, суду пояснила, що повертаючи у 2015 році кошти позивачу, відповідач перервав перебіг позовної давності, тому у позивача були підстави для звернення до суду про стягнення 800 дол США та відсотків, які вказані в договорі. Сума неповернутої позики на даний час становить 800 дол США, оскільки сплачені у травні 600 дол США позивач зарахував як відсотки.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач своєчасно та в повному обсязі не повернув позику, тому повинен повернути решту боргу та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 3% місячних згідно умов договору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повинен повернути борг на підставі ст.ст. 625, 1050 ЦК України, оскільки мало місце переривання позовної давності.

Колегія не погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 цього Кодексу). Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч. 1 ст. 267 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 1 лютого 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено Договір процентної позики, згідно якого ОСОБА_4 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_3 (позичальнику) 3 300 дол США, а позичальник зобов'язався повернути їх позикодавцю, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором (а.с. 7-9).

За цим договором позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі 3% місячних від суми позики (або її частини, з урахуванням п. 2.3 Договору) до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно з п. 4.1 Договору.

Згідно п. 4.1 вказаного договору зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 1 серпня 2010 року.

В разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку (п. 4.3.).

В пункті 5.2 договору сторони обумовили, що строк повернення позики, установлений в п. 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, що оформляється додатковою угодою до Договору. Усі правовідносини, що виникають у зв'язку з виконанням договору та не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України (п.5.3).

Факт отримання 3 300 дол США підтверджується розпискою власноручно написаною ОСОБА_3 про те, що він отримав у ОСОБА_4 3 300 дол США. (а.с. 10).

Отже, аналіз умов договору позики свідчить про те, що сторони визначили строк договору протягом якого відповідач повинен повернути борг до 1 серпня 2010 року та сплатити відсотки у розмірі 3% місячних (36% річних) від суми 3 300 дол США, передбачили можливість продовження договору шляхом оформлення додаткової угоди та у випадку неповернення позики у встановлений строк, стягнення її в судовому порядку.

Судом також встановлено, що відповідач повертав борг частинами, а саме: у серпні 2010 року - 100 дол США, 19 листопада 2015 року - 900 дол США, 9 лютого 2016 року - 1 000 дол США, 16 лютого 2017 року - 200 дол США, 26 квітня 2017 року - 300 дол США та 10 травня 2017 року - 600 дол США, які позивач кваліфікує як відсотки, а відповідач - повернення позики (а.с. 46).

Враховуючи умови договору про строк повернення позики до 1 серпня 2010 року та відсутність письмової угоди про продовження строку договору, позовна давність за договором спливає 1 серпня 2013 року.

Повернення відповідачем позичених коштів протягом 2015-2017 років не свідчить про переривання позовної давності, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

За вказаних обставин, помилковим є висновок суду про те, що мало місце переривання позовної давності внесенням платежів на погашення позики у 2015-2017 роках.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зважаючи на те, що сторони в письмовій формі (формі укладення договору) не продовжили строку договору, що є обов'язковим в силу ст. 654 ЦК України, тому відсоткова ставка - 3% місячних, не може застосовуватись поза межами строку договору.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ст. 100 Конституції України Рада Національного банку України розробляє основні засади грошово-кредитної політики та здійснює контроль за її проведенням.

В частині 2 ст. 192 ЦК України зазначено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом.

Декрет Кабінету Міністрів України №15-93 від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного валютного регулювання і валютного контролю" є спеціальним законом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Стаття 11 Декрету встановлює перелік повноважень НБУ у сфері валютного регулювання, який не передбачає права НБУ на встановлення облікової ставки для іноземної валюти.

Аналіз зазначених норм доводить те, що використання іноземної валюти допускається у випадках та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Враховуючи те, що сторони (фізичні особи), укладаючи 1 лютого 2010 року договір позики, не виразили грошового зобов'язання за договором, як цього вимагає чинне законодавство, у національній валюті, колегія суддів не вбачає підстав для застосування облікової ставки Національного банку України до спірних правовідносин.

У статті 1 ЗУ "Про Національний банк України" від 20 травня 1999 року №679-XIV міститься таке визначення поняття "облікова ставка України": облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Отже, облікова ставка Національного банку України це розмір кредитної ставки, або ставки відсотка, під який НБУ видає кредити комерційним банкам, в тому числі в разі рефінансування. У міру збільшення або зменшення цього показника коригуються кредитні ставки комерційних банків по відношенню до організацій і приватних осіб, які беруть кредити.

Таким чином, облікова ставка НБУ застосовується лише до зобов'язань, які виражені у національній валюті - гривні України.

Крім цього, колегія суддів констатує, що облікова ставка НБУ встановлюється лише для грошової одиниці - гривні і у 2017 році коливалась від 14% до 12,5 % річних та що вклади (депозити) в іноземній валюті банки приймають за ставкою до 3% в рік на суму вкладу в залежності від їх тривалості, тому вимоги про стягнення процентів за ставкою 3% місячних (36% річних) є безпідставними.

Керуючись ст.ст. 376, 382, 384 ЦПК України, ст. 1048 ЦК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, однак може бути

оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду згідно ст. 390 ЦПК України протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 грудня 2017 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська