Справа № 466/9411/15 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1022/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2,

ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року первісний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, право власності на 1/2 частку в нежитловому приміщенні, загальною площею 15,8 кв.м., в будинку № 16 на вул. Перекопській у м. Львові, яке зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 14 травня 2008р. за реєстраційним номером 16845555.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 487 грн. 20 коп. судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні не житловим приміщенням, накладення штрафу відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що спірне нежитлове приміщення він придбав до укладення шлюбу, відтак воно є його власністю. Вважає висновок суду про джерело коштів для придбання спірного майна помилковим, оскільки будинок проданий позивачкою за 15 093 грн., тоді як вартість придбаного ОСОБА_5 нежитлового приміщення становить 105 000 грн. Вказує, що суд необґрунтовано не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про передачу ними грошей ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Районним судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 14.11.2013 року.

Судом також установлено, що 16.04.2008 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу ОСОБА_2 купив нежитлове приміщення площею 15,8 кв.м., що знаходиться на вул. Перекопській, 16 у м. Львові за 105 000,00 грн. У цей же день АКБСР «Укрсоцбанк» уклав із ОСОБА_2 договір кредиту № 601/23-282 та іпотечний договір, за яким у виконання зобов»язань за договором кредиту передав у заставу спірне майно нежитлове приміщення на вул. Перекопській, 16 у м.Львові.

Відповідно до положень ст. 74 Сімейного Кодексу України, на яку посилається позивачка як на підставу своїх позовних вимог, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, єдиною підставою для визнання майна об»єктом спільної сумісної власності є проживання жінки та чоловіка однією сім»єю.

Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки.

Нормами ст. ст. 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів,речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, районний суд вірно виходив із доведеності факту спільного проживання однією сім»єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2005 року по 2013 рік, тобто у період придбання спірного майна - нежитлового приміщення площею 15,8 кв.м., що знаходиться на вул. Перекопській, 16 у м. Львові, що доведено показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, а також ОСОБА_9, яка була допитна за клопотанням відповідача ОСОБА_2 Суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_2 з 2006 року по 2007 рік проживав на квартирі ОСОБА_9, показання свідка ОСОБА_18 про проживання ОСОБА_2 в її квартирі у 2007-2008 р.р., які є суперечливими та спростовуються показаннями інших свідків.

З матеріалів справи вбачається, що 04.11.2008 року ОСОБА_3 відчужила за договором купівлі-продажу належний їй на праві власності житловий будинок на вул. І.Франка, 32 в с. Куровичі Золочівського району Львівської області. Після чого, 11.11.2008 року АКБ «Укрсоцбанк» надав лист № 16.1/15-1183, на підставі якого приватним нотаріусом ОСОБА_19 було вилучено з Реєстру запис щодо заборони відчуження нежитлового приміщення площею 15,8 кв.м., що знаходиться на вул. Перекопській, 16 у м. Львові, яке було предметом іпотеки.

За таких обставин, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність участі ОСОБА_3 в поверненні коштів, отриманих за кредитним договором від 16.04.2008 року.

Доводи ОСОБА_2 про те, що грошові кошти у розмірі 16 000 доларів США для погашення кредиту йому надали родичі, не доведено належними та допустимими засобами доказування з огляду на положення п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, якою передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти в письмовій формі.

Відповідно до ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка у праві спільної сумісної власності є рівними.

Оскільки спірне майно набуте сторонами за час спільного проживання однією сім»єю є об»єктом спільної сумісної власності, виходячи з рівності часток майна дружини та чоловіка у праві спільної сумісної власності, суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частку в нежитловому приміщенні по вул. Перекопській, 16 у м. Львові.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: