Справа № 570/3817/16-ц
Номер провадження 2/570/256/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

покликаючись на неотримання від відповідача жодних послуг, позивач у поданій до суду 01 серпня 2016 року позовній заяві, вимоги по якій були збільшені, просить стягнути з відповідача як фізичної особи 11 668 грн. 51 коп., які складаються з 10 000 грн. 00 коп. основного боргу, 1 352 грн. 51 коп. - інфляційні витрати, 316 грн. 00 коп. - 3 % річних та сплачений судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

В судовому засіданні позивач підтримав позов повністю. По суті спору показав, що відповідача йому порекомендували як хорошого дизайнера і, оскільки він вирішив зробити ремонт свого власного будинку у Ківерцівському районі, 02 червня 2016 року вони зустрілися на об"єкті, обговорили об"єм роботи, відповідач фотографував будівництво, робив заміри, занотовував. Тоді ж він повідомив, що приступить до створення ескізів лише після попередньої оплати авансу. Оскільки у позивача не було вільних готівкових коштів, він на рахунок, вказаний відповідачем, перерахував 10 тис. грн., довіряючи його і не бажаючи втратити такого хорошого спеціаліста. З приводу підписання письового договору, ОСОБА_4 повідомив, що нехай він приїде в Рівне і підпише його. Протягом місяця вони не спілкувалися, договір він не підписав, оскільки не мав можливості приїхати в м.Рівне, тому 02 липня 2016 року надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення безпідставно набутих коштів.

Представник позивача, підтримуючи вимоги і аргументацію свого довірителя, показала, що правочин не укладений згідно вимог ст.ст.202-208 ЦК України, а тому кошти, отримані за договором, необхідно стягнути із відповідача на підставі ст.1212 ЦК України як безпідставно набуті. Надані стороною відповідача докази не можуть бути такими в розумінні ЦПК, як і покликання на непідсудність даного спору цьому суду, оскільки відповідач жодним чином не позицінував себе як ФОП, а лише як фізична особа. Навіть у своїй вимозі про доплату коштів просив їх надіслати йому як фізичній особі на картковий рахунок.

Представник відповідача вважає, що у позові необхідно відмовити, оскільки позивачем не доведено, що він не знав, що кошти перераховував ФОП, тому спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, хоча фактично це спір між позивачем як фізичною особою і відповідачем як юридичною особою. Кошти позивачем перераховані відповідачу підставно, оскільки активні дії сторін свідчать про фактичне укладення договору і умови його сторонами виконані: позивач здійснив авансовий платіж, а відповідач виконав умови усного договору - зробив проекти, які направлені на електронну адресу позивача, вказану ним особисто. Сам позивач не приїхав і не підписав договір, з вимогою про письмову форму укладення договору не звертався, а отримуючи протягом місяця результати виконаної роботи, обговорюючи їх, з незрозумілої причини відмовився від подальшої співпраці. Дії позивача направлені на порушення досягнутих домовленостей і свідчать про зловживання ним своїм правом.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Судом встановлено і визнається сторонами, що позивач відповідно до платіжного доручення № 292 від 02 червня 2016 року вніс 10 000 грн. 00 коп. за надані послуги б/н від 02 червня 2016 року на розрахунковий рахунок відповідача № 8705 у ПАТ «ПриватБанк».

06 липня 2016 року позивачем направлено відповідачу вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Ч.3 ст.6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України сенс цивільно-правового договору як правової форми узгодження волі сторін спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов»язків. Договори укладаються на власний розсуд сторін з врахуванням вимог законодавства. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, що включає в себе вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права і обов»язки учасників, право громадян та інших суб»єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які відносини, у можливості особи вільно обирати контрагента.

Згідно з ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Цивільним кодексом України не передбачено обмежень щодо форми вчинення договору. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такими умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Такими письмовими підтвердженнями є виписки з особових рахунків клієнтів, які призначаються для видачі або надсилання клієнтам (п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18 червня 2003 року № 254).

Ст.1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За положеннями ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1/ набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2/ відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. До таких же висновків у своїх ухвалах від 11 та 18 грудня 2013 року, а також від 27 березня 2014 року дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ч.ч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Якщо ж зобов'язання не припиняється з передбачених ЦК України підстав до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Оскільки між сторонами у справі укладено договір про оплатне виконання замовлення з розробки дизайнерського проекту будинку для ОСОБА_1, а кошти, які фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_4, отримано останнім у якості оплати за роботи, які повинні бути виконані за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень ст.1212 ЦК України як безпідставне збагачення. Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв'язку з неукладенням договору у письмовій формі. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін на мирне користування майном, визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

в и р і ш и в:

відмовити у цивільному позові ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Повне судове рішення виготовлено 27 червня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були при цьому присутні, отримання його копії.

Суддя: Кушнір Н.В.