Справа № 145/1215/16-ц Провадження № 22-ц/772/1596/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого судді Голота Л.О.,

суддів : Зайцев А.Ю., Рибчинський В.П.,

при секретарі: Топольська В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.04.2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики ,-

ВСТАНОВИЛА:

01.08.2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 167 488 грн.

28.12.2016 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив стягнути з ОСОБА_3 165 184 грн боргу по розписці, 30 000 грн процентів, які він обрахував за виразом 24 місяці ( строк дії договору) х 2 500 грн. сума згідно розписки; пеню в сумі 61 000 грн., яку позивач обрахував за виразом 610 днів ( прострочений період з дня закінчення строку дії договору до дня звернення з позовом до суду) х 100 грн ( сума визначена в розписці) ; моральну шкоду в розмірі 15 000 грн та 2712 грн. понесених судових витрат.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.04.2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення районного суду і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким його позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповноту з»ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія , заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 309 ЦПК України передбачає вичерпний перелік підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення .

Підставами скасування рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.04.2017 року на думку колегії суддів є:

- неповне з»ясування районним судом обставин справи;

- неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлені наступні обставини :

Відповідно до розписки від 26.04.2013 року ОСОБА_3 взяла в борг в ОСОБА_2 50 000 грн. строком на 2 роки та зобов»язалась виплачувати проценти за користування коштами в сумі 2 500 грн щомісячно, не пізніше 26 числа поточного місяця. За кожний прострочений день, зобов»язалась платити 100 грн та залишила в залог документи на квартиру, яка належить їй згідно технічного паспорта, свідоцтва про право власності. Позичена нею сума грошей дорівнює 6 250 доларів США, яку вона зобов»язується повернути. / а.с.80 оригінал /

На підставі показів сторін та свідка ОСОБА_4 встановлено, що кошти відповідачці передавав ОСОБА_4, який отримав їх для ОСОБА_3 у свого брата ОСОБА_2, на ім»я якого і була написана розписка.

У судовому засіданні позивач визнав, а свідок ОСОБА_4 підтвердив, що у 2013 році відповідачка повертала кошти частинами на загальну суму 20 000 грн.

На підставі показів сторін, свідка ОСОБА_4 та наявної в матеріалах справи розписки від 24.06.2015 року встановлено, що позивачу була повернута в рахунок погашення процентів за користування коштами сума 30 000 грн./ а.с. 97 оригінал/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що договору позики між сторонами не було, оскільки як встановлено судом, кошти відповідачка фактично позичала у брата позивача, і саме між ними визначались умови договору щодо предмету договору, строків повернення боргу та плати за користування грошима.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що рішення підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів , ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно п.1ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Однією з умов належного виконання зобов»язання є його виконання належними суб»єктами.

Враховуючи наявний у позивача оригінал боргової розписки та не оспорення відповідачем договору позики, колегія суддів приходить висновку, що саме між позивачем та відповідачем виникли зобов»язання за договором позики від 26.04.2013р.

Згідно п. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості , того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов»язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов»язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов»язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс14.

Як вбачається із змісту розписки позика надавалася в гривнях, однак відповідач визначила в грошовому зобов»язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті та зобов»язалась його повернути, а тому підлягає до задоволення вимога про стягнення суми боргу в еквіваленті курсу долара США.

Колегія суддів враховує, що 24.06.2015року позивачу було повернуто 30 000 грн. / а.с.94, та визнано факт сторонами).

З урахуванням викладеного стягненню підлягає 135 184 грн. основного боргу. ( 165 184 грн. еквівалент 6250 доларів США 30 000 грн).

Згідно з нормами Цивільного Кодексу, що стосуються позикових правовідносин, позикодавець ( кредитор) має право стягнути з позичальника ( боржника), крім самої позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, такі види процентів: 1) проценти за користування позикою у розмірі, встановленому у договорі, а якщо він не встановлений, то розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України ( ч.1 ст. 1048 ЦК України); 2) три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом 9 ч.2 ст. 625, ч.1 ст. 1050 ЦК).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Передбачене в ст. 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, у тому числі й установлення оплати в твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу.

Таким чином, визначення сторонами в розписці процентів у твердій грошовій сумі є неправомірним, оскільки законом у статтях 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється й нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс14.

За таких обставин вимога позивача про стягнення з ОСОБА_3 процентів за користування позикою підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі визначеному на рівні облікової ставки Національного Банку України в період дії договору, тобто до 16.04.2015 року.

Розмір процентів від суми позики колегія суддів визначає за формулою:

П= ОС+КДП *РОБ/КДР*100

П - проценти

ОС облікова ставка

КДП - кількість днів у періоді

РОБ розмір основного боргу в доларах

КДР кількість днів у році

За періоди:

З 26.04.2013 10.06.13 ставка 7, 5% ( 45 днів); з 11.06.2013 13.08.2013 7, 0% ( 64 дні); з 14.08.13 15.04.14 6,5 % ( 245 днів); з 16.04.2014 17.07.2014 9, 5% ( 93 дні); з 16.04.2014 17.07.2014 9, 5% ( 93 дні); з 18.07.2014 13.11.2014 року 12, 5 % ( 119 днів); з 14.11.2014 06.02.2015 14% ( 85 днів); з 07.02.2015 4.03.2015 19, 5% ( 27 днів); з 05.03.2015 26.04.2015 року 30 % ( 53 дні).

Загальна сума процентів становить 1 201, 65 доларів США .

Станом на 26.04.2015 року офіційний курс гривні до долара США становив 22, 53, а отже сума заборгованості, що підлягала стягненню становила 27 073 грн, 17 коп.

У 2013 році відповідачем було сплачено відсотки на суму 20 000 грн, які слід відняти від загальної суми процентів.

Отже, розмір процентів за користування позикою, що підлягає стягненню на користь позивача становить 7 073 грн 17 коп.

Таким чином станом на день закінчення дії строку договору за договором позики існувала заборгованість у сумі 172 257 грн. 17 коп., з яких: 165 184 грн основний борг та 7 073, 17 грн. заборгованість по процентах.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить висновку, що вимога про стягнення з відповідача 61 000 грн. пені, у розрахунок якої увійшла сума 100 гривень, вказана у розписці як відповідальність за кожен день прострочення задоволенню не підлягає, оскільки її розмір не був визначений у відсотковому значенні.

Таким чином, після закінчення строку дії договору, так як зобов»язання залишається невиконаним, позивач має право на отримання 3 % річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, які нараховуються лише на суму позики, оскільки відповідно до ухвали ВСУ від 24.11.2010року № 6-6637св 10 проценти на проценти не нараховуються.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.( Правова позиція ВСУ у справі № 6-2129 цс 16 від 19.10.16р.)

Оскільки сума боргу за договором позики визначена в еквіваленті до курсу долара США інфляційні стягненню не підлягають.

Визначаючи 3 % річних колегія суддів враховує , що 24.06.2015 року відповідачем було сплачено кошти в сумі 30 000 грн та обраховує її розмір за період з 27.04.2015 року по 24.06.2015 року на суму 165 184 грн , та з 25.06.2015 року по 26.12.2016 року ( день звернення до суду з заявою про уточнення позовних вимог) на суму 135 184 грн. за формулою ( 3% х на суму боргу х кількість прострочених днів / 365).

За період з 27.04.2015 року по 24.06.2015 року 58 днів прострочених

3% *165184 грн * 58 днів/ 365 = 787 грн 45 к..

За період з 25.06.2015року по 26.12.2016 року 549 днів прострочених.

3% * 135184 грн * 549 днів/ 365 = 6099, 94 грн .

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми в розмір (787,45 грн + 6099, 94 грн ) 6887 грн 39 коп.

Зважаючи на встановлені факти, колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню на загальну суму 149 144 грн 56 коп.

У задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди колегія суддів відмовляє, оскільки відповідно до змісту ст. 611 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. Умови виплати моральної шкоди сторонами у договорі позики не погоджувались, а отже і підстав для її стягнення немає.

Визначаючи розмір судових витрат, що підлягають стягненню, колегія суддів враховує вимоги ст. 88 ЦПК України , відповідно до якої , якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 суд задовольнив частково, що у відсотковому розмірі становить 55 % від суми заявлених вимог.

Позивачем понесені і документально підтверджені судові витрати, що складаються з судового збору на загальну суму 4 707 грн 90 коп. / а.с. 1, 2, 49, 70, 112/

Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 589, 34 грн ( 4707, 90 грн/100* 55 %).

На підставі ст.ст. 526, 549, 625, 629, 1046, 1048, 1050 ЦК України, керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.04.2017 року скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 26.04.2013 року в сумі 179 497 грн 95 коп ( сто сімдесят дев»ять тисяч чотириста дев»яносто сім гривень 95 коп).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в сумі 3 116 грн 62 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.О. Голота

Судді: В.П. Рибчиснький

ОСОБА_5

/підписи/

Згідно з оригіналом: