Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
19.06.2017 2/394/239/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області

в складі головуючого: судді - Запорожець О.М.

при секретарі: Маринець В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Новоархангельськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, фермерського господарства «Коваленко Валентини Василівни», Марянівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, відділу Держгеокадастру у Новоархангельському районі Кіровоградської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Новоархангельська районна державна адміністрація Кіровоградської області про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права постійного користування землею в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що 06 грудня 2015 року померла її мама ОСОБА_4, про що виконавчим комітетом Марянівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області видано свідоцтво про смерть серії І-ОЛ № 217841. До часу своєї смерті мама проживала та була зареєстрована до дня смерті в с. Марянівка Новоархангельського району Кіровоградської області. При житті на підставі рішення сімнадцятої сесії Новоархангельської районної ради двадцять третього скликання Кіровоградської області від 12.12.2001 року «Про надання земельних ділянок», мамі позивачки було надано в постійне користування із земель запасу земельну ділянку площею 36,86 га для ведення фермерського господарства.

21.12.2001 року на підставі зазначеного вище рішення на імя мами Новоархангельською районною радою Кіровоградської області було видано державний акт на право постійного користування землею серії КР № :02:142.

Відповідно до державного акту мамі надано у постійне користування земельна ділянка площею 36,86 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Марянівської сільської ради. Землю надано для ведення селянського (фермерського) господарства. 19.06.2002 року було створене фермерське господарство «Коваленко Валентини Василівни», засновниками якого стали позивачка, її мама, ОСОБА_2 (батько позивачки), ОСОБА_3 (рідна сестра позивачки). На даний час господарство існує має намір подальшого розвитку, про що свідчить витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Позивачка має намір успадкувати право постійного користування землею, що залишилась після смерті матері. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не бажають успадкувати дане право, про що надали відповідні заяви.

Позивачка звернулася до нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину щодо права постійного користування землею, що залишилась після смерті матері, на що отримала відповідь, що зазначене право не може успадковуватись шляхом вчинення нотаріальних дій та їй було запропоновано звернутись до суду з даним позовом.

Оскільки вирішити питання щодо успадкування права після смерті, що належало матері позивачки неможливо вона вимушена звертатись до суду з даним позовом.

Позивачка в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, але надали суду заяви, в яких просили розгляд справи проводити у їх відсутність, позовні вимоги визнають в повному обсязі та не заперечують проти їх задоволення.

Представник третьої особи Новоархангельської районної державної адміністрації у Кіровоградській області в судове засідання не зявився, але надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечень не має.

Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі письмових доказів.

На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Судом встановлено, що згідно світлокопії свідоцтва про смерть серії І-ОЛ № 217841 ОСОБА_4 померла 06 грудня 2015 року в с. Марянівка Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.11/.

З архівної копії сімнадцятої сесії Новоархангельської районної ради двадцять третього скликання Кіровоградської області від 12 грудня 2001 року № 162 вбачається, що ОСОБА_4 надано в постійне користування із земель запасу земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 36,86 га. /а.с.7/.

Вищезазначене підтверджується світлокопією державного акту на право постійного користування землею серії КР № :02:142 виданого Новоархангельською районною радою 21 грудня 2001 року на імя ОСОБА_4 /а.с.12/.

19.06.2002 року було створене фермерське господарство «Коваленко Валентини Василівни», засновниками якого стали позивачка, її мама, ОСОБА_2 (батько позивачки), ОСОБА_3 (рідна сестра позивачки). Статутний фонд господарства склав 50000 грн., з яких у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 10000 грн., у ОСОБА_3 та у мене по 15000 грн. Засновником фермерського господарства була мама позивачки, керівником обрано ОСОБА_2 (витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань /а.с.19-23/.

Відповідно до затвердженого статуту головною метою діяльності фермерського господарства є отримання прибутку шляхом виробництва сільськогосподарської продукції, її переробки, реалізації та здійснення інших видів діяльності. Господарство є юридичною особою, має розрахунковий рахунок, валютний та інші рахунки в установах банку, круглу печатку та штамп зі своїм найменуванням. До земель господарства належать земельні ділянки, отримані (придбані) засновником господарства у власність, у постійне користування та надані господарству в оренду. Господарство самостійно визначає напрями своєї діяльності, спеціалізацію, організовує виробництво сільськогосподарської продукції, її переробку та реалізацію, за власним розсудом підбирає партнерів з економічних звязків у всіх сферах діяльності, в тому числі зовнішньоекономічній. Господарство може разом з основною метою діяльності займатися будь-яким іншим видом діяльності, не забороненим законодавством України. Також визначено порядок припинення діяльності господарства /а.с.13-18/.

Зі світлокопії свідоцтва про народження серії І-ОЛ № 204985 вбачається, що позивачка народилася 12 вересня 1969 року, її батьком записаний ОСОБА_2, матірю ОСОБА_4 /а.с.26/.

28 жовтня 1989 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Новоархангельського району Кіровоградської області та остання змінила прізвище /а.с.27/.

Своїми заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовилися від спадкування права постійного користування землею, що залишилось після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 /а.с.28, 29/.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходить із наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (в редакції 20.12.1991 року) відносини, повязані із створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулюються цим Законом, законами «Про власність» , «Про пріоритетність

соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві», «Про підприємництво», «Про колективне сільськогосподарське підприємство»,законодавством про землю, іншими законодавчими актами України.

Так в частинах 1, 2 та 5 ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (в редакції 20.12.1991 року) зазначено, що селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які обєдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. На імя голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» ( в редакції 20.12.1991 року) право на створення селянського (фермерського) господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, має документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством та пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надається громадянам, які проживають в сільській місцевості і мають необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві. Конкурсний відбір бажаючих створити селянське (фермерське) господарство проводить районна (міська) конкурсна комісія, склад якої формує районна державна адміністрація (виконавчий орган місцевого самоврядування) і затверджує голова районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів. До складу комісії включаються представники районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів, управління сільського господарства та відділу земельних ресурсів місцевої державної адміністрації, асоціації фермерів, сільської, селищної Ради народних депутатів, на території якої передбачається відведення земельної ділянки для створення селянського (фермерського) господарства, та інших заінтересованих державних і громадських організацій. Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди. Передача земельних ділянок у приватну власність і надання їх в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених (викуплених) у встановленому порядку. У постійне користування земля надається громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебувають у державній власності.

У ст. 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» ( в редакції 20.12.1991 року) визначено порядок надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства.

З аналізу перелічених норм матеріального права, які діяли на момент виниклих правовідносин, вбачається, що фермерська діяльність є одним із видів підприємницької діяльності повязаної з виготовленням сільськогосподарської продукції, переробки та поставки її на споживчий ринок, з метою отримання прибутку. Діяльність самого фермерського господарства, охоплюється насамперед спільною працею її засновників. Всі дії які вчиняє один із засновників господарства є обумовленими та вчиняються в інтересах фермерського господарства з метою його подальшої діяльності та розвитку. В нашому випадку ОСОБА_4 отримала від органу місцевого самоврядування землю в постійне користування з умовою для ведення фермерського господарства, тобто визначений критерій вказував на те, що в будь якому випадку, право користування можливо було втратити не створивши фермерське господарство. На даний час земельна ділянка отримана в постійне користування останньою у право постійного користування використовується ФГ «ОСОБА_4В.». Також законодавець чітко визначив субєктний склад осіб, які можуть бути членами фермерського господарства (ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», ними можуть бути близькі родичі. В нашому випадку членами фермерського господарства «ОСОБА_4В.» - є особи першого ступеню споріднення. Суд констатує факт, що всі дії з приводу створення фермерського господарства, отримання земельної ділянки ОСОБА_4 в постійне користування, були вчинені у відповідності до ЗК України та Закону України «Про селянське (фермерське господарство) , які діяли на той час.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 7 ЗК України (в редакції 1990 року), який діяв на час отримання померлою державного акта на право постійного користування на землю, у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Ч. 1 ст. 22 ЗК України (в редакції 1990 року), передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Зі змісту ст. 92 ЗК України, який набрав чинності з 01.01.2002 року, право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські та релігійні організації; публічні акціонерні товариства залізничного транспорту; вищі навчальні заклади незалежно від форм власності; співвласники багатоквартирного будинку. Фізичні особи даним правом не наділені.

Пунктом 6 перехідних положень ЗК України (у редакції 2002 року) визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 визнано ці положення неконституційними і тому норма п. 6 перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік, закріплений у ст. 92 ЗК України.

В цьому ж рішенні Конституційного Суду України визначено, що використання терміну «набувають», що означає, «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь» після набрання чинності статтею 92 ЗК України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування ділянками, набуте громадянами, в установлених законодавством випадках, станом на 01 січня 2002 року.

Рішення Конституційного Суду України є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Ч. 3 ст. 12 ЗК України передбачає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав.

Інститут спадкового права (книга 6 ЦК України) це загальна сукупність норм, що регулюють перехід прав та обовязків спадкодавця до спадкоємця.

Регулятором у сфері спадкових прав (правовідносин) виступає ЦК України, зокрема книга шоста, інші нормативно правові акти повинні чітко імплантувати або кореспондувати її норми і положення, зокрема це стосується положень ЗК України.

Не врегулювання та не прийняття на законодавчому рівні нормативно-правових актів, після визнання їх неконституційними, не може обмежувати прав та свобод громадян.

Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, про це наголошується у ст. 1217 ЦК України.

Ст. 1218 ЦК України вказує на те, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд звертає увагу на те, що законодавцем використано термін, що в обєкт спадщини входять «усі права», що належали спадкодавцю, тобто маються всі права, в тому числі і право постійного користування, як одна з трьох класичних правомочностей власника. Виключний перелік прав та обовязків, які не успадковуються наведений у ст. 1219 ЦК України. Право постійного користування землею не входить до нього, оскільки представляє майнові права, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини.

Спадкові правовідносини виникають тільки у разі смерті спадкодавця (ст. 1220 ЦК України).

На думку суду відсутність у переліку субєктів права постійного користування земельною ділянкою, згідно ст. 92 ЗК України, фізичних осіб не може бути підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки чинним законодавством передбачено можливість успадкування права користування земельною ділянкою, яка надавалася для сільськогосподарських потреб - ведення фермерського господарства і право на користування якою у встановленому порядку посвідчене за особою, спадкоємцем якого є позивачка.

В п. 10 Постанови Пленум Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», розяснив, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

В конституції України зокрема у ст. 8 визнано, як діючий принцип верховенства права, а саме ОСОБА_7 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_7 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_7 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_7 України гарантується. ОСОБА_7 України є основним законом держави та її норми є нормами прямої дії. Верховенством права визнається коли людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Прийняття чи не прийняття на законодавчому рівні законів, що порушують права та свободи громадян є неприпустимим.

З огляду на положення ОСОБА_7 України, щодо прав і свобод громадян - держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом, соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13 ОСОБА_7 України. ОСОБА_8 України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (стаття 41).

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Дана норма міжнародного права констатує та захищає право громадянина, держави, яка ратифікувала конвенцію, з приводу володіння, користування та розпорядження на власний розсуд належним їй майном без будь яких обмежень.

Враховуючи те, що спадкодавиця за життя набула право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства площею 36,86 га, то відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України таке право не втрачається і може і повинно бути входити до складу спадщини.

В розумінні ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкування здійснюється почергово. Як вбачається з матеріалів справи позивачка та відповідачі (ОСОБА_2 та ОСОБА_3М.) є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Зі ст. 1273 ЦК України слідує, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини.

Відповідачі (ОСОБА_2 та ОСОБА_3М.) відмовилися від успадкування прав щодо постійного користування земельною ділянкою після смерті ОСОБА_4, то дане право перейшло до позивачки, як єдиній спадкоємиці першої черги після смерті останньої.

Враховуючи переліченні норми національного та міжнародного права, за якими до складу спадщини відповідно до ст. 1278 ЦК України входять всі права та обовязки, що належали спадкодавиці на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок смерті, а також те, що земельна ділянка використовується в умовах фермерського господарства суд знаходить всі правові підстави для задоволення позову та визнання за позивачкою права постійного користування земельною ділянкою наданого її матері за життя.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 8, 13, 41 ОСОБА_7 України, ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» ( в редакції 1991 року), ст. ст. 15, 16, 1216, 1218, 1219, 1220, 1268, 1273 ЦК України ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, в порядку спадкування право постійного користування землею площею 36,86 га, що розташована на території Марянівської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області, яка відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії КР № :02:142 виданого 21 грудня 2001 року Новоархангельською районною радою Кіровоградської області була надана в постійне користування ОСОБА_4, яка померла 06.12.2015 року в с. Марянівка Новоархангельського району Кіровоградської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Новоархангельський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19 червня 2017 року.

Головуючий: