АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/737/17 Справа № 199/5032/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_5 до ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 є її колишнім чоловіком, з яким вона перебувала у шлюбі, від якого сторони мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2007 року відповідач перестав надавати їй будь-яку матеріальну допомогу на утримання дитини, фактично усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків і практично ніяким чином не цікавився своїм сином. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2008 року з ОСОБА_3 на користь позивача на утримання дитини були стягнуті аліменти в розмірі 600,00 грн. щомісячно. Станом на червень 2016 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 57600,00 грн. 12 листопада 2010 року між позивачем та громадянином Португальської Республіки ОСОБА_5 до ОСОБА_1 було укладено шлюб, у зв'язку з чим ОСОБА_5 до ОСОБА_2 має намір надалі проживати зі своїм сином від першого шлюбу у Швейцарії.

Тож, враховуючи вищевикладене, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог Маслівець-Альмеїди до ОСОБА_2 було відмовлено, з чим остання не погодилась і звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 травня 2005 року, який було розірвано 26 березня 2010 року, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач по справі надав згоду на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері на період з 04 липня 2013 року по 04 липень 2016 року, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Огневою Ю.Є.

На теперішній час неповнолітня дитина позивачем до України не повернута та продовжує проживає разом з останньою за адресою: Швейцарська Конфедерація, 9612, місто Пацалло, вулиця Віа Фунікуларен, будинок №4.

Відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2008 року, з відповідача на користь позивача на утримання сина були стягнуті аліменти у розмірі 600,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 15 липня 2008 року до досягнення дитиною повноліття.

Станом на 01 вересня 2016 року заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_3 становить 57600,00 грн.

Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_3 під час перебування дитини на території України приймав участь у його вихованні, спілкувався з сином, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та має намір і в подальшому підтримувати з сином відносини, матеріально допомагати.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної ради від 17 жовтня 2016 року № 4/4-1798 останній вважає позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, передчасним та недоцільним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався положеннями діючого законодавства України, нормами міжнародного права та виходив з того, що ОСОБА_5 до ОСОБА_2 не надала належних доказів безвідповідальної поведінки і свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, які могли б бути підставою для позбавлення ОСОБА_3 його батьківських прав.

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що оскаржуване рішення є необ'єктивним, необґрунтованим та ухваленим із порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зокрема, доводи, якими обґрунтовується апелянт, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції та зводяться до необхідності позбавлення прав відповідача стосовно сина ОСОБА_4 лише з метою в подальшому мати можливість безперешкодного перетину кордону України дитиною без згоди батька - ОСОБА_3

Відповідно до роз'яснень, даних в п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Тобто, слід зауважити, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка застосовується в якості санкції у випадках, коли здоров'я, фізичний, психічний, духовний і моральний розвиток дитини піддається небезпеці внаслідок застосування батьками неправомірних способів здійснення батьківських прав, неналежного їхнього поводження або злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Однак, апелянтом не було надано ні доказів щодо злісного ухилення ОСОБА_3 від своїх батьківських обов'язків, або доказів стосовно того, що подальше спілкування сина з батьком суперечить та шкодить інтересам дитини, ні жодних обґрунтованих правових підстав, передбачених чинних законодавством, для позбавлення батьківських прав відповідача.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 до ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова