Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/928/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

15.06.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів: Суровицької Л.В., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

за участю сторін та їх представників

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, удаваним в частині покупця.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, удаваним в частині покупця.

Зазначала, що 19 грудня 2003 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 - продавцями, які діяли від себе особисто та як законні опікуни від імені неповнолітнього сина ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири № 5 по вул. Кропивницького в буд. 140 в м. Кіровограді. Продаж квартири вчинено за 6500 грн., право власності зареєстровано за ОСОБА_3, однак фактично покупцем була вона. На час придбання квартири вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в 2013 році. Фактичні шлюбні стосунки з чоловіком були припинені, місце проживання чоловіка було не відоме та за межами України. З боку продавців мався неповнолітній син і потрібна було згода органів опіки. Вона не могла бути покупцем, а тому домовилась покупцем зареєструвати її матір, ОСОБА_3, з подальшим переоформленням квартири на неї. Розрахунки з продавцем проводила вона із особистих коштів. З вересня 2002 року вона з неповнолітнім сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у спірній квартирі на підставі договору оренди з метою подальшого її придбання, про що свідчить проведення протягом усього часу поточного та капітального ремонтів з істотними переобладнанями і поліпшенням придбаного житла та його використовування, оплата житлово-комунальних послуг. У спірній квартирі ОСОБА_3 жодного дня не проживала, не володіла нею та не користувалась.

За умовами договору купівлі-продажу квартира була передана їй з правом володіння та користування у подальшому.

ОСОБА_3 на час посвідчення договору купівлі-продажу проживала за іншою адресою, мала у власності декілька квартир та не потребувала житла.

Після укладення правочину і на час посвідчення усі домовленості і розрахунок проводились з нею, але не вистачало незначної суми, тому продавець ОСОБА_5 залишився зареєстрованим у спірній квартирі та залишились деякі його речі, а ОСОБА_3 вважаючи придбану квартиру не своєю, теж не вирішила це питання.

Після розірвання шлюбу з колишнім чоловіком, вона мала намір узаконити своє право, але стосунки з матірю були зіпсовані, це питання відкладалось. Наприкінці 2013 року їй стало відомо про бажання ОСОБА_3 зареєструватись у належній їй і її сину квартирі, тому звернулась в суд з даним позовом.

Просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу, удаваним в частині покупця та визнати її покупцем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 жовтня 2014 року позов задоволено. Суд визнав частково недійсним договір купівлі-продажу від 19 грудня 2003 року в частині покупця та визнав ОСОБА_4 покупцем за цим договором, стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати в сумі 381 грн. 48 коп. Скасував заходи забезпечення позову відповідно до ухвали суду від 12 травня 2014 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що суд не в повному обсязі дослідив всі обставини у справі. Про продаж спірної квартири з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 домовлялась вона особисто. Для придбання квартири 27 березня 2003 року між нею та Кіровоградською ощадною кредитною спілкою «Кокс» було укладено договір позики в сумі 6460 грн., який нотаріально посвідчений. Позику вона погашала з власних коштів. Позивачка не мала власних коштів на придбання квартири, оскільки її заробіток носив періодичний, несистематичний характер, її син часто хворів, що не давало їй змоги виїхати на роботу за кордон. В серпні 2003 року нею було укладено ще один договір позики, відповідно до якого вона взяла в борг у Кіровоградської ощадної кредитної спілки «Кокс» кошти в сумі 6900 грн. для проведення газопостачання та водопостачання у спірну квартиру. В січні 2004 року між нею та КП «ЖЕК № 4 Кіровоградської міської ради» укладено договір № 1982 про надання послуг з утримання будинків і споруд на прибудинкових територіях. В серпні 2005 року були видані технічні умови на підключення дворового вводу водопроводу. У вересні 2005 року за її замовленням до спірної квартири проведено газопостачання. Дані обставини свідчать, що саме вона виконувала обовязки покупця за договором та займалась майбутнім облаштуванням спірної квартири для створення належних умов для проживання позивачки з сином. На початку 2012 року відносини між нею та позивачкою погіршились. Вона побоювалась, що квартира може бути відчужена в незаконний спосіб, тому зареєструвалася в спірній квартирі, однак намірів відчужувати квартиру не мала.

В засіданні апеляційного суду відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, позивач та її представник просили відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим.

Треті особи, які повідомлені про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку ( т.2 а.с.30,31,34,37,56-57,60-61,109,114), в засідання апеляційного суду не прибули втретє.

Від третьої особи ОСОБА_5 надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутності, крім того, він зазначив, що квартиру купувала ОСОБА_4, а не ОСОБА_3, просив відхилити апеляційну скаргу (т.2 а.с.62-63).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України) .

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Суд першої інстанції, визнавши договір купівлі - продажу удаваним правочином, не встановив, який саме правочин сторони договорів мали намір вчинити, приховуючи його укладенням спірного договору, та які докази підтверджують ці обставини. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами довела, що саме вона є покупцем квартири, а не ОСОБА_3, проте погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 є рідною дочкою ОСОБА_3

19 грудня 2003 року нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 та ОСОБА_6, діючи від свого імені та як законні опікуни від імені неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, продали, а відповідач ОСОБА_3 купила однокімнатну квартиру №5, загальною площею 27 кв.м., що знаходиться в м.Кіровограді, вул.Кропивницького буд.№140 за 6500 грн., які отримані продавцями від покупця під час оформлення договору (т.1 а.с.10),право власності зареєстровано Кіровоградським ООБТІ, записано в реєстрову книгу №7990/27 (т.1 .а.с.11).

Особові рахунки щодо надання комунальних послуг, проект на газопостачання, технічні умови на підключення водопроводу оформлено на ОСОБА_3 (т.1 а.с.18,45-84,179).

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_4 зазначала, що фактично покупцем квартири була вона, а не її мати, оскільки саме вона сплачувала кошти за квартиру, проводила газ, воду, здійснювала капітальний та поточний ремонт, зареєстрована та проживає з сином у цій квартирі, а її мати має інше житло, в квартирі не проживає. Мати не виконала своєї обіцянки переоформити квартиру на її імя. Укласти договір купівлі-продажу на своє імя вона не могла, оскільки перебувала у шлюбі і не хотіла, щоб чоловік, який не приймав участі у придбанні квартири, мав право на неї. Узаконити своє право на квартиру мала намір після розірвання шлюбу з чоловіком, який розірвала 25 травня 2011 року. Ці обставини підтвердила в засіданні апеляційного суду, а також пояснила, що їх сімя була багатодітною 5 дітей, їм була надана пятикімнатна квартира, на прохання матері вона знялася з реєстрації в цій квартирі, яка була приватизована без її участі. Вважає себе власником спірної квартири, чому після посвідчення договору купівлі-продажу не оформили спірну квартиру на неї на підставі договору дарування пояснень не надала, з позовом в суд звернулася в 2014 році після погіршення відносин з матірю. Вона є субєктом підприємницької діяльності з 1999 року та мала власні кошти на придбання квартири.

Відповідач ОСОБА_3 участі в розгляді справи в суді першої інстанції не брала, копії позовної заяви не отримувала, оскільки надіслані їй повістки поверталися до суду без вручення відповідачу за закінченням терміну зберігання, відомості про отримання нею копії рішення суду матеріали справи не містять, представник відповідача копію рішення суду отримав 15 березня 2017 року (т.1 а.с.243).

В своїй апеляційний скарзі відповідач посилається на те, що в 2000 році чоловік дочки залишив сімю та виїхав за кордон, її дочка ОСОБА_4 власного житла не мала, разом з дитиною проживала в найманій квартирі, починаючи з 2003 року наймала спірну квартиру,тому вона, як мати, вирішила купити квартиру для дочки та онука. Саме вона почала зясовувати питання у ОСОБА_5, чи не продасть він квартиру, почала вести з ним перемовини, через деякий час вони домовилися про продаж квартири за 6500 грн., для цього вона 27 березня 2003 року взяла кредит в кредитній спілці в сумі 6460 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором позики грошей, яку повертала особисто. Враховуючи той факт, що квартира була неприватизована, а крім того, в ній був зареєстрований неповнолітній син продавців, вона особисто зверталася в орган опіки та піклування для швидшого розгляду питання щодо дозволу на продаж квартири, який було надано 10 грудня 2003 року і після цього 19 грудня 2003 року нотаріально було посвідчено договір купівлі-продажу. Власником квартири є вона, оскільки вона сплачувала позичені нею кошти продавцям, а також оплачувала проведення газу, водопроводу, займалася облаштуванням спірної квартири для створення належних умов для проживання доньки та онука, за її згодою позивач та онук зареєстровані в квартирі, а комунальні послуги оплачувала дочка, оскільки проживала в квартирі та користувалася цими послугами. Ці обставини вона підтвердила в засіданні апеляційного суду, а також пояснила, що відносини з дочкою погіршилися з січня 2012 року, з березня 2013 року вона також зареєстрована в цій квартирі.

В суді першої інстанції 06 жовтня 2014 року продавець квартири ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_4 заселилася в квартиру в 2002-2003 роках. Вони домовилися про продаж і оформили угоду на ОСОБА_4, яка і передавала йому гроші, ОСОБА_3 він не знає (т.1 а.с.151-152). В ксерокопії розписки, завіреної 21 лютого 2014 року, ОСОБА_5 зазначає про те, що договір оформили на ОСОБА_3, а кошти платила ОСОБА_4 (т.1 а.с.42).

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснила, що зі слів ОСОБА_4 квартиру купила вона, свідок ОСОБА_10 брат позивача та син відповідача підтвердив, що він у конфлікті з мамою, квартиру купляла ОСОБА_4, але оформили на маму ( т.1 а.с.151-152).

В засіданні апеляційного суду нотаріус ОСОБА_11 підтвердила факт нотаріального посвідчення нею спірного договору купівлі-продажу, продавцями є сімя ОСОБА_5, а покупцем є ОСОБА_3, умови договору викладені за домовленістю між ними, в її присутності сторони ознайомилися з договором та підписали його, не говорили, що фактично покупцем є інша особа ОСОБА_4 при посвідченні договору не була присутня, значно пізніше після виникнення спору вона прийшла, щоб отримати дублікат договору, але вона не була стороною правочину.

Нотаріус ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції підтвердила факт нотаріального посвідчення нею 27 березня 2003 року договору позики грошей в сумі 6460 грн. між Кіровоградською ощадною кредитною спілкою «Кокс» та ОСОБА_3, яка говорила, що кошти позичає на придбання квартири, також в рішенні спілки про надання позики зазначено цільове призначення коштів на придбання квартири. На придбання якої саме квартири позичалися кошти, нотаріусу невідомо.

Ксерокопія нотаріально посвідченого договору позики з графіком погашення та квитанціями на погашення позики є в матеріалах справи (т.2 а.с.11-14).

Враховуючи, що оспорюваний договір укладено до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, правовідносини в частині визнання його удаваним та переведення прав покупця регулюються ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 58 ЦК Української РСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Статтею 153 ЦК Української РСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами від 25 грудня 1992 року та від 25 травня 1998 року, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За правилами ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення оспорюваного договору купівлі - продажу з метою приховання іншої угоди і якої саме.

Згідно зі ст. 46 ЦК Української РСР, ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень відповідно до ст. 10, 60, 212 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання правочину частково недійсним (удаваним) в частині виникнення прав та обов'язків покупця у особи, яка зазначена покупцем, не підлягають задоволенню, оскільки відсутні належні та допустимі докази про те, що спірна квартира була придбана за кошти позивача, оскільки нотаріально посвідченим договором підтверджується факт сплати коштів за квартиру саме відповідачем ОСОБА_3, письмових доказів про перерахування позивачем відповідачу коштів за спірну квартиру не надано, а спростування відомостей, викладених в письмовому договорі, свідченням свідків не допускається.

Доводи позивача про збільшення вартості квартири внаслідок проведення нею капітального та поточного ремонту в квартирі після укладення договору купівлі-продажу не є підставою для визнання цього договору частково недійсним.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, то воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити .

Скасувати рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21 жовтня 2014 року.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, удаваним в частині покупця відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

ОСОБА_13