АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

20 квітня 2017року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Подільського районного суду м.Києва від 20 січня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною ,-

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та Телеканалу «2+2», Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» про визнання інформації недостовірною та спростування інформації,який у подальшому уточнив , підтримавши тільки позовні вимоги щодо ОСОБА_2 про визнання інформації такою,що не відповідає дійсності.

В частині вимог до Телеканалу «2+2» Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» просив залишити позовні вимоги без розгляду

Зазначав ,що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 11год.12 хв. в ефірі телеканалу «2+2» в передачі циклу програм із загальною назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» було оприлюднено матеріал під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», де на 12 секунді та 01 хвилині 42 секунди від початку зазначеної програми відповідачем було поширено інформацію, а саме «…для ОСОБА_3, который только что украл два с половиной миллиона евро, наверное это не большая сумма…». Також, зазначений матеріал розміщений на офіційному сайті ТОВ «Гравіс-Кіно».

Вважав,що інформація про те, що ним вчинено крадіжку двох з половиною мільйонів євро є неправдивою та недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, оскільки крадіжка ним не вчинялася, злочин, пов'язаний з викраденням грошових коштів у сумі 2,5 млн. євро йому не інкриміновано, на сьогоднішній день не існує вироку суду, яким його визнано винним.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 20.01.2017 року позов задоволено. Визнано такою, що не відповідає дійсності інформацію повідомлену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу «2+2» в передачі циклу програм «ІНФОРМАЦІЯ_2» в матеріалі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», та розміщену на сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» твердження «для ОСОБА_3, который только что украл два с половиной миллиона евро».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Представник відповідача вважає,що рішення суду є неправомірним,прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права і ґрунтується на невірній оцінці доказів. Зазначає,що суд безпідставно не урахував того,що висловлювання відповідача в контексті телепередачі є оціночними судженнями , його особистим сприйняттям показаного на телеканалі сюжету та наявної із ЗМІ інформації про вчинення правоохоронцями крадіжки товару ювелірного магазину при здійсненні ними під керівництвом ОСОБА_3 обшуку в цьому магазині,що підтверджено записом камер спостереження магазину ,з приводу чого порушена кримінальна справи та обраний позивачеві запобіжний захід у вигляді застави.

Всуді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній.

Позивач просив апеляційну скаргу відхилити,подав письмові заперечення .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку ,що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Разом з цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановила, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Із роз'яснень викладених у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» слідує, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширена інформація, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто, такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, роз'яснено, що відповідно до статті 277 ЦК, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 11год.12 хв. в ефірі телеканалу «2+2» в передачі циклу програм із загальною назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» у матеріалі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», було оприлюднено відеозаписи проведення обшуку в ювелірному магазині «ІНФОРМАЦІЯ_4» , конференції з Генеральним прокурором України та фрагменти інтерв'ю з адвокатом ОСОБА_2

На 12 секунді та 01 хвилині 42 секунди від початку зазначеної програми показано фрагмент інтерв'ю з відповідачем ,який був представником потерпілих,з приводу обрання міри запобіжного заходу стосовно осіб,які проводили обшук в ювелірному магазині «ІНФОРМАЦІЯ_4» під процесуальним керівництвом позивача, в тому числі й щодо нього, під час якого правоохоронцями скоєно крадіжку товару, за підрахунками власників магазину,на суму понад 2 500 000 євро. Скоєння крадіжки під час обшуку зафіксовано камерами відеоспостереження, внаслідок чого було порушено кримінальну справу. Під час інтерв'ю відповідач, висловлюючи свою думку щодо визначення судом розміру застави позивачу набагато меншу ніж просила прокуратура, на запитання журналіста відповів «…для ОСОБА_3, который только что украл два с половиной миллиона евро, наверное это не большая сумма…»( а.с. 5).

Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_3 станом на 01.12.2016 року не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває,проте значиться таким, якому 27.08.2014 року пред'явлено обвинувачення Генеральною прокуратурою України за ч. 5 ст. 185, ч 3 ст. 365, ч. 2 ст. 372 КК України. Провадження направлено до суду. Рішення по справі до МВС не надходило. (а.с. 102).

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того,що відповідачем не доведено вчинення позивачем кримінального злочину-крадіжки 2 500 000 євро, а відтак ним розповсюджено недостовірну інформацію.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками і вважає,що судом першої інстанції не у повній мірі враховано роз'яснення, викладені у п. п. 4, 15, 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації.

Аналізуючи зміст оспорюваного висловлювання з урахуванням мовностилістичних засобів, за допомогою яких оголошена інформація, яка в цілому містить критику в контексті самого інтерв'ю, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що висловлювання відповідача є недостовірною інформацією.

Оскільки відповідачу було відомо про визначений потерпілими особами розмір збитків понад 2 5000 000 євро, заподіяних діями осіб, що здійснювали обшук під процесуальним наглядом позивача, з урахуванням проглянутих відеозаписів та відомостей, оприлюднених на конференції Генеральним прокурором, він надав свою оцінку цим подіям та піддав критиці обрану позивачеві міру запобіжного заходу.

Виходячи з встановлених обставин справи, колегія суддів дійша висновку, що зазначені висловлювання відповідача є його суб'єктивним оціночним судженням, критикою подій, що відбувалися під час обшуку і грунтується на заявленої потерпілими сумі матеріальних збитків заподіяних під час проведення обшуку під процесуальним керуванням позивача, та не підлягає спростуванню в порядку ст. 277 ЦК України.

Крім того зі змісту ст.ст.3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Крім того, при вирішенні питання щодо захисту честі та гідності, недоторканності ділової репутації, варто також враховувати, що межа допустимої критики, оцінки та уваги до вчинків і слів публічної особи, є значно ширшою, в порівнянні з пересічною особою.

Оскільки, позивач обіймав посаду старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва, у зв'язку з чим підлягав ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконував свої функції.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таким чином, позивач, як публічна особа, користується підвищеною увагою суспільства щодо своїх дій, слів та вчинків, та повинен усвідомлювати, що займаючи керівну посаду, за своїм власним рішенням погодився бути об'єктом як публічного обговорювання, так і можливої різкої критики при оцінці його діяльності, а тому межа допустимого публічного обговорення його діяльності є ширшою, ніж пересічних осіб. Оскільки інформація, яку він просить спростувати є оціночним судженням і суб'єктивною думкою відповідача, що вбачається з її змісту та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а тому, за змістом ЦК України, Закону України «Про інформацію», не підлягає спростуванню.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги повністю спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За викладених обставин колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 задовольнити .

РішенняПодільського районного суду м.Києва від 20 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту : У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 758/6455/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 3286 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шаховніна М.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.