Провадження №22-ц/772/3159/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач :Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 рокуСправа № 127/11013/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Войтка Ю.Б., Якименко М.М.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однієї сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 09 листопада 2017 року о 15 год. 43 хв. у м. Вінниці суддею Вінницького міського суду Вінницької області Романюк Л.Ф., із складенням його повного тексту 14 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та просила встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без шлюбу між нею та ОСОБА_3 з 01 січня 2007 року по жовтень 2016 року, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що вона з 01 січня 2007 року почала проживати із ОСОБА_3 як дружина та чоловік без шлюбу. За цей час них народилося двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час спільного проживання протягом 10 років сторони у справі мали спільний бюджет та у 2015 році вирішили придбати квартиру.

20 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ПП «Особняк Центр» був укладений договір купівлі - продажу майнових прав № 22Б - 20, відповідно до якого придбано квартиру АДРЕСА_1.

Право власності на квартиру було вирішено зареєструвати на чоловіка. За спільні кошти у цій квартирі сторони у справі зробили ремонт, облаштували її. Місце проживання позивача та дітей зареєстровано за адресою цієї квартири.

Враховуючи, що весь цей час сторони проживали як чоловік та дружина, то придбана ними квартира, зареєстрована на відповідача, є об'єктом права їх спільної сумісної власності, тому встановлення факту проживання однією сімє'ю чоловіка та дружини необхідно для вирішення питання про поділ спільно набутого ними майна за час спільного проживання, що стало підставою для звернення до суду ОСОБА_2 з цим позовом.

У поданій до суду у жовтні 2017 року заяві ОСОБА_2 позовні вимоги уточнила та просила встановити факт проживання її з відповідачем однією сім'єю як чоловіка та дружини без шлюбу з 01 січня 2008 року по жовтень 2016 року, а також визнати за нею право власності на ? частку вказаної квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2017 року позов задоволено частково, зокрема, встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з жовтня 2008 року по жовтень 2016 року, визнано за позивачем право власності на ? частку вказаної квартири, в іншій частині вимог відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням у частині задоволених вимог, відповідач через свого представника ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач на апеляційну скаргу подала відзив, зазначивши, що з оскаржуваним відповідачем рішенням погоджується, тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення суду цим вимогам не відповідає, тому колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду - скасувати в частині задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 06 березня 2013 року та серії НОМЕР_2 від 08 грудня 2008 року (а.с 17-18). Батько дітей, відповідач у справі, забирав синів із пологового будинку після їх народження, був присутній на сімейних та святах спільно з дітьми та позивачем у справі, що вбачається із наданих суду ОСОБА_2 фотокарток (а.с.72-73).

Згідно з копією паспорта відповідача він до 23 вересня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 (а.с. 105).

Відповідно до договору купівлі - продажу садового будинку від 10 лютого 2015 року та договору купівлі - продажу земельної ділянки від 10 лютого 2015 року ОСОБА_8 (батько позивача) та його сестра ОСОБА_9 продали ОСОБА_10 садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за 55 000 грн., а також земельну ділянку площею 0, 0498 га, за адресою: Вінницька область Вінницький район, Агрономічна сільська рада, садове товариство енергетик, ОСТ «Барський масив» за 30 000 грн. (а.с.81, 84).

20 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ПП «Особняк Центр» був укладений договір купівлі продажу майнових прав № АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_3 придбав об'єкт нерухомості, розташований в об'єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1, з такими характеристиками: номер квартири - 20, поверх, визначення квартири - 3,2А, кількість кімнат - 2, загальна площа - 69,33 м.кв, житлова площа - 36,97 м.кв, вартість квартири - 589 305 грн. (а.с.19). Відповідно до додаткової угоди № 1 до цього договору внесено такі зміни: номер квартири - 20, кількість житлових кімнат - 2, загальна площа - 67,10 м.кв, житлова площа - 35, 60 м.кв. (а.с. 23-24). Згідно акту прийому-передачі від 25 вересня 2015 року ОСОБА_3 передано вказану квартиру (а.с. 24 зворот).

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 25) право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 28 вересня 2015 року.

Відповідач визнав, що кошти на придбання квартири, а саме 600 000 грн. позичив у ОСОБА_11, що підтверджується розпискою від 15 лютого 2015 року (а.с.114).

07 квітня 2016 року між первісним кредитором відповідача ОСОБА_11 та новим кредитором ОСОБА_12 (батьком відповідача) було укладено договір про відступлення права вимоги на суму 600 000 грн. (а.с.115). Відповідно до розписки від 07 квітня 2016 року ОСОБА_11 отримав 600 000 грн. від ОСОБА_12 (а.с.116).

Відповідно до довідки про склад сім'ї № 39 від 03 жовтня 2016 року, виданої ОСББ «Садове - 22», ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_13 (син), ОСОБА_14 (син) зареєстровані за адресою спірної квартири, власником якої є ОСОБА_3, місце проживання якого також зареєстровано за адресою цієї квартири (а.с.12).

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2016 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 173-2 КУпАП, закрито у зв'язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.85-86). У цій постанові зазначено, що в судовому засіданні свою вину у вчиненому ОСОБА_3 не визнав та пояснив, що він проживає за адресою спірної квартири разом зі своєю цивільною дружиною та їх двома дітьми. 24 вересня 2016 року о 16 год. 00 хв. він був вдома, між ним та дружиною виникла словесна перепалка, ініціатором якої була остання. У зв'язку з цим він сказав дружині забрати свої речі, однак вона подзвонила своєму батьку, який сказав їй викликати поліцію. Після того як приїхали працівники поліції, дружина повідомила їм, що необхідно скласти протокол відносно нього та направити його за місцем роботи чоловіка, оскільки вона має намір судитися за квартиру. Будь-яких дій фізичного та психологічного характеру він не чинив, не бив та не погрожував цивільній дружині, а також не виражався нецензурною лайкою відносно останньої. Крім того, пояснив, що в останній час у них з цивільною дружиною напружені стосунки, та як вона постійно створює конфліктні ситуації, оскільки давно має намір не проживати спільно. Також, зазначив, що він з ОСОБА_2 не перебуває в зареєстрованому шлюбі та вона не являється членом його сім'ї.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_12 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики на підставі договору про відступлення права вимоги. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_12 600 000 грн. (а.с.117-118). Цим рішенням встановлено, що 15 лютого 2015 року між ОСОБА_11 та відповідачем ОСОБА_3 в усній формі було укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав від ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 600 000 грн. 07 квітня 2016 року між ОСОБА_11 та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги ОСОБА_11 до відповідача, яке ґрунтується на договорі позики від 15 лютого 2015 року. За умовами цього договору до позивача перейшло право вимоги до відповідача за зобов'язанням останнього перед ОСОБА_11 за договором позики від 15 лютого 2015 року. ОСОБА_11 на виконання умов договору про відступлення права вимоги 07 квітня 2016 року написав розписку про те, що отримав від ОСОБА_12 гроші в сумі 600 000 грн. на погашення боргу по розписці від 15 лютого 2016 року, написаної ОСОБА_3 Оскільки ці обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, то вони відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2017 року, яке набрало законної сили, зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_15 в розмірі ? частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 07 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14-15). На підставі цього рішення видано виконавчий лист (а.с. 16). Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2017 року стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_16 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.152).

Місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_17 встановлено рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 травня 2017 року № 1259 з батьком ОСОБА_3 (а.с.119). Рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 1260 від 25 травня 2017 року, встановлено ОСОБА_3 встановлено такий порядок участі у вихованні дитини ОСОБА_6: І, ІІІ п'ятниця щомісяці з 17 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. понеділка, щосереди із 17 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. (а.с.120).

Відповідно до довідки Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області № 951 від 21 вересня 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з їхніми малолітніми дітьми, в період часу з кінця 2012 року та на початку 2013 року, проживали однією сім'єю в службовому приміщенні (кімната приїжджих) ДПРЧ №11 (м. Козятин, Козятинського району) за адресою: м. Козятин, вул. Грушевського,111 ( а.с.96).

Згідно з довідкою № 79 від 23 червня 2017 року, виданої ОСББ «Садове - 22», ОСОБА_2 за адресою спірної квартири не проживає з травня 2016 року, підставою для видачі довідки є акт № 1 від 23 червня 2017 року (а.с125-126).

Із послужного списку ОСОБА_3 вбачається, що він працював: з 11 листопада 2011 року по 10 вересня 2012 рік на посаді начальника служби профілактичного обслуговування Погребищенського району Управління Державної інспекції техногенної безпеки України у Вінницькій області; з 10 вересня 2012 року по 31 травня 2013 року на посаді начальника служби профілактичного обслуговування Козятинського району Управління Державної інспекції техногенної безпеки України у Вінницькій області; з 01 червня 2013 року по 23 грудня 2014 року на посаді начальника Державної пожежно-рятувальної частини м. Іллінці Іллінецького району 2-го Державного пожежно-рятувального загону управління державної служби надзвичайних ситуацій у Вінницькій області; з 23 грудня 2014 року по 23 червня 2015 рік на посаді головного фахівця Тиврівського районного сектору Головного Управління Державної служби надзвичайних ситуацій у Вінницькій області; з 23 червня 2015 року по теперішній час на посаді інженера відділення пожеж дослідно-випробувальної лабораторії аварійно рятувального загону спеціального призначення головного Управління Державної служби надзвичайних ситуацій у Вінницькій області (а.с. 121-124).

Допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції свідки пояснили суду такі відомі їм обставини.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що знає ОСОБА_3 з літа 2015 року, в той час коли вони працювали разом, ОСОБА_3 проживав на роботі, там було його спальне місце.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що позичив своєму ОСОБА_3 600 000 грн. на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_12, батько відповідача ОСОБА_3, пояснив, що ОСОБА_2 є колишньою співмешканкою його сина, зазначив, що певний час сторони проживали у м. Козятин, пізніше його син взяв у борг кошти для того, щоб придбати квартиру.

Свідок ОСОБА_8, батько позивача, пояснив, що його донька разом зі ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, у них народилося двоє синів, з 2013 року по 2015 рік сторони проживали у нього. В лютому 2015 року він продав свій садовий будинок за 14 000 доларів США і половину від продажу віддав своїй доньці для внесення половини вартості за придбану квартиру. В договорі було зменшено суму вартості проданого садового будинку, щоб зменшити розмір сплати податку по даній угоді.

Свідки ОСОБА_19, яка є подругою позивача та ОСОБА_20, яка є її рідною сестрою, підтвердили факт проживання сторін однією сім'єю без шлюбу з січня 2008 року по жовтень 2016 року. Також зазначили, що батьком позивачки було продано садовий будинок, від продажу якого половину коштів від придбаної квартири було сплачено з даних коштів.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 69 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки позивачем, на думку суду, було доведено факт придбання разом із ОСОБА_3 під час їх спільного проживання однією сім'єю спірної квартири внаслідок спільної праці, ведення спільного господарська, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Свої висновки суд обґрунтував тим, що відповідач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що спірну квартиру було ним придбано за позичені кошти, оскільки у вказаній розписці цільове призначення цих коштів зазначено не було.

Оцінюючи покази свідка ОСОБА_11, суд зазначив, що вони спростовуються показами свідка ОСОБА_12, який суду пояснив, що його син, перебуваючи у шлюбі разом з дочкою ОСОБА_11, не були забезпечені житлом у зв'язку з чим проживали у гуртожитку, а ОСОБА_11 пояснив, що відповідач разом з його дочкою раніше проживали у належному йому приватному будинку.

Крім того, зазначене рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року до цього часу є невиконаним і на примусовому виконанні не перебувало, що підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_12, тому суд критично оцінив позику у сумі 600 000 грн. ОСОБА_3 у свого колишнього тестя ОСОБА_11 й усі послідуючі дії, розцінюючи їх як приховування походження коштів.

Суд вважав доведеним факт спільного придбання спірної квартири сторонами, оскільки за десять днів до укладення відповідачем договору купівлі-продажу квартири батько позивача продав дачний будинок із земельною ділянкою, що дало суду підстави для висновку про надання ОСОБА_8 певних коштів для придбання його дочкою та її цивільним чоловіком квартири. Також ця обставина, на думку суду першої інстанції, узгоджується з показами позивача та свідків ОСОБА_8, ОСОБА_20, ОСОБА_19

Колегія суддів із висновками суду не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час розгляду справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції цього Кодексу на момент розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час розгляду судом першої інстанції) передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до ст. ст. 60, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними; на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. До майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім'єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму ст. 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок, зроблено Верховним Судом України у постанові, прийнятій у справі № 6-399цс17, який з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України(в редакції на час ухвалення судом рішення) мав враховуватися судом першої інстанції при вирішені спору.

Проте, суд першої інстанції не звернув належної уваги на наведене та фактично не з'ясував чи проживали сторони однією сім'єю на момент вчинення відповідачем правочину купівлі майнових прав на спірну квартиру, та походження коштів, за які її було придбано, обмежившись посиланнями на покази свідків та на припущення, не підтверджені належними та допустимими доказами, про те, що взята відповідачем у ОСОБА_11 позика у сумі 600 000 грн. й усі послідуючі дії, пов'язані з цими коштами, є намаганням відповідача приховати походження цих коштів, а спірну квартиру сторони придбали за спільні кошти, чим порушив положення ст. 60 ЦПК України щодо обов'язків доказування і подання доказів, зокрема неприпустимості ґрунтування доказування на припущеннях. При цьому суд не встановив, яку участь у купівлі цієї квартири прийняла безпосередньо позивач, зокрема, яку саме суму було надано нею для придбання цієї квартири, а лише формально послався на те, що нею було надано певні кошти, отримані від її батька після продажу дачного будинку та земельної ділянки.

Із наявних у справі доказів, які відповідно до наведених вище положень процесуального законодавства повинні бути оцінені судом як кожен окремо, так і в їх сукупності, не можна дійти висновку, що позивачем доведено обставини на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог, зокрема, тих обставин, що на час укладення відповідачем вказаного договору купівлі-продажу вони з відповідачем проживали однією сім'єю без шлюбу і придбали цю квартиру за спільні кошти.

Із вказаного вище послужного списку відповідача вбачається, що з 11 листопада 2011 року і до 23 червня 2015 року відповідач фізично не міг постійно проживати з позивачкою однією сім'єю у м. Вінниці, що вона намагалась довести, у зв'язку із значною віддаленістю місць його роботи від місця проживання позивачки.

Посилання позивача, що вони з відповідачем до переїзду у спірну квартиру постійно проживали у м. Вінниці за адресою місця проживання її батьків: пров. К. Маркса, 23/155 у м. Вінниці, спростовуються як вказаними доказами, так поясненнями самої ж ОСОБА_2, які були зазначені її представником у промові у судових дебатах у суді першої інстанції, про те, що через сварку відповідача із матір'ю позивача у 2014 році він поїхав із будинку її батьків, де вони спільно проживали(письмова промова а.с. 154).

Таким чином, із наведених обставин можна дійти висновку, що місце проживання ОСОБА_3 було фактично пов'язано з його роботою, про що він пояснював і що підтверджується наведеними обставинами, однак ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що на час придбання спірної квартири сторони проживали однією сім'єю суду надано не було.

Також не знайшли свого підтвердження й доводи позивача про те, що вона фактично внесла половину вартості спірної квартири за рахунок половини коштів, за які її батько продав дачний будинок та земельну ділянку, що становило 8 000 доларів. Як вбачається із вказаних договорів продажу цих об'єктів нерухомості, загальна вартість, за яку їх було реалізовано батьком ОСОБА_2 та його сестрою спільно на двох склала всього 85 000 грн., що, враховуючи офіційний курс гривні до іноземної валюти - долара США станом на 10 лютого 2015 року(100 доларів США - 2484.0495 грн.), абсолютно не узгоджується із вказаною позивачем сумою. При цьому належних та допустимих доказів, як факту передачі таких коштів, так і їх розміру позивачу, а у послідуючому нею - відповідачу для придбання спірної квартири також суду надано не було.

За таких обставин, пред'явлений ОСОБА_2 позов задоволенню не підлягає, оскільки вона не довела обставин, які є обов'язковим для доведення та встановлення при розгляді такої категорії справ, тому оскаржуване рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат з прийняттям у цій частині постанови про відмову у задоволення позову.

Враховуючи положення ст. 141, п.п. «в» п. 2 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений за подачу позовної заяви, залишити за позивачем, а сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарг у розмірі 1 408 грн. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, задовольнити, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2017 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та в частині розподілу судових витрат.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однієї сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку квартири - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подачу позовної заяви, залишити за позивачем.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений за подачу цієї апеляційної скарги його представником ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 408 (одна тисяча чотириста вісім) грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Ю.Б. Войтко

М.М. Якименко