АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 червня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат і трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просили стягнути з відповідача:

- на користь ОСОБА_1 - 3% річних із суми боргу в розмірі - 24 219,63 грн. за сукупний період: за 4 місяці 2009 року, 2010-2014 роки та за 6 місяців 2015 року у загальній сумі - 4238,45 грн.;

- на користь ОСОБА_1 - інфляційні із суми боргу в розмірі - 24 219,63 грн. за сукупний період: за 4 місяці 2009 року, 2010-2014 роки та за 6 місяців 2015 року у загальній сумі - 7321,42 грн.;

- на користь ОСОБА_6 - 3% річних із суми боргу в розмірі - 17 018,18 грн. за сукупний період: за 4 місяці 2009 року, 2010-2014 роки та за 6 місяців 2015 року у загальній сумі - 2978,15 грн.;

- на користь ОСОБА_6 - інфляційні за сукупний період: за 4 місяці 2009 року, 2010-2014 роки та за 6 місяців 2015 року у загальній сумі - 12973,10 грн.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що на підставі рішення суду, яким з ОСОБА_5 на користь позивачів стягнуті грошові кошти, у останнього виникло грошове зобов»язання. ОСОБА_5 рішення суду не виконав, грошові кошти на користь позивачів не сплатив. Посилаючись на положення ст..625 ЦК України, просили суд стягнути з відповідача на їх користь у визначених ними сумах кошти інфляційних втрат та 3% річних, а тому з метою захисту свого порушеного права звернулись із цим позовом до суду.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року позов залишено без задоволення.

Справа № 761/18242/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6470/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

Вказували, що присуджені позивачам судовим рішенням грошові кошти є по суті грошовим зобов'язанням, у зв'язку з тим, що мала бути сплата грошових коштів, а тому до даних правовідносин застосуються положення ст. 625 ЦПК України.

В судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 133-135), а тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутності згідно з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 серпня 2009 року було задоволено позов ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі і гідності, компенсації матеріальної та моральної шкоди.

На виконання вказаного судового рішення судом було видано виконавчі листи, а саме:

- 19 серпня 2009 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 у відшкодування понесених нею судових витрат на загальну суму - 18 грн. 70 коп.;

- 18 серпня 2009 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди в сумі - 2166 грн. 64 коп. та понесених нею судових витрат на загальну суму - 52 грн. 99 коп.;

- 18 серпня 2009 року про стягнення з ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в сумі - 22000 грн., ОСОБА_6 в сумі - 17000 грн. та на користь ОСОБА_4 в сумі - 17000 грн.;

- 18 серпня 2009 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у відшкодування понесених нею судових витрат на загальну суму - 25 грн.

На підставі виконавчих листів державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві було відкрито виконавче провадження, але в подальшому постановами державного виконавця від 20 червня 2013 року зазанчені виконавчі листи було повернуто стягувачам у відповідності до п.2,9 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи вбачається, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 серпня 2009 року не виконано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що присуджені позивачам судовим рішенням грошові кошти є по суті грошовим зобов'язанням, у зв'язку з тим, що мала бути сплата грошових коштів, а тому до даних правовідносин застосуються положення ст. 625 ЦПК України колегія суддів не приймає до уваги враховуючи наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Зі змісту статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобтопоширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

З матеріалів справи вбачається, що спір виник у зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь позивачів шкоди та судових витрат, а не внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Отже, дія ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини, що склались між сторонами, не є грошовим зобов'язанням.

Отже, враховуючи правову природу правовідносин сторін, які виникли у зв'язку з невиконанням судового рішення, то на них не поширюється ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 20січня 2016 року у справі №6-2759цс15.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до викладу обставин позову, та яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Наведені в апеляційній скарзі висновки Європейського суду з прав людини у справах, що стосуються захисту права власності, не можуть бути застосовані у цій справі, предметом розгляду у якій є стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання рішення суду.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують наведеного і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: