Справа № 362/388/15-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М. М.
Провадження № 22-ц/780/2181/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 13.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Лівінського С.В.

суддів: Березовенко Р.В.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року по справі № 22ц/780/4809/2013 з суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4 на його користь стягнуто суму боргу в розмірі 259500 грн та судовий збір в розмірі 3885 грн.

Стверджував, що 19 грудня 2013 року ОСОБА_4, з метою ухилення від виконання вищезазначеного рішення суду, умисно відчужила на користь своєї матері ОСОБА_5, шляхом укладення договору дарування 1/4 частини квартири № 24, яка знаходиться за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Декабристів, 50, на яку він мав право претендувати в рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні №41430136.

Таким чином, просив суд, на підставі ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України визнати недійсним спірний договір дарування, який є фіктивним та укладений з порушенням норм чинного законодавства і скасувати його державну реєстрацію.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини квартири №24, яка знаходиться за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Декабристів, 50, укладеного 19 грудня 2013 року між ОСОБА_4 (колишнє прізвище ОСОБА_5) О.П. та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1083.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/4 частини квартири №24, яка знаходиться за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Декабристів, 50, що належить на праві власності на підставі договору дарування 1/4 частини, укладеного 19 грудня 2013 року між ОСОБА_4 (колишнє прізвище ОСОБА_5) О.П. та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1083.

ОСОБА_4 рішенням суду не погодилася і подала апеляційну скаргу. Вважала судове рішення таким, що ухвалене при неповному зясуванню судом обставин, що мають значення для справи, без належного дослідження доказів та норм законодавства, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Тому, просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог.

Інші сторони рішення суду не оскаржили.

Треті особи в судове засідання не зявилися, про дату та час розгляду справи сповіщені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та доводів заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за такого.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову та відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивача, шляхом скасування держаної реєстрації права власності на спірне майно. При цьому керувався ст. ст. 203-204, 215, 233, 393, 717 ЦК України.

Проте погодитися з такими висновками міськрайонного суду не можна.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Зі справи вбачається та підтверджено її матеріалами таке.

28 жовтня 2013 року рішенням Апеляційного суду Київської області, що яке набрало законної сили, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто борг в розмірі 259500 грн.

19 грудня 2013 року ОСОБА_4 подарувала 1/4 частини квартири № 24, яка знаходиться за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Декабристів, 50, ОСОБА_5

11 і 31 січня 2014 року постановами державного виконавця відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження №41430136 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 259500 грн, та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника.

У порушення вимог ст. ст. 212 214 ЦПК України районний суд зазначених вимог закону не врахував, не встановив належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши неправильного висновку про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203-204, 215, 233, 393, 717 ЦК України через його нікчемність у звязку з порушенням вимог закону щодо його безоплатністі.

При цьому, місцевий суд не врахував, що за наведеного, у даному випадку права позивача по вказаній справі не порушуються. Не можна визнати обґрунтованими, при цьому, доводи позивача про те, що у відповідача були відсутні повноваження на розпорядження спірною нерухомістю. Разом з тим не можуть бути задоволені позовні вимоги й на підставі ст. 234 ЦК України, як це вимагав позивач, так як ознаки фіктивності в оспорюваном договорі відсутні, оскільки фіктивною визнається угода, на виконання якої сторони не виконали жодних дій. Крім того, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. З матеріалів даної справи, окрім того, вбачається, що оспорюванний правочин по формі відповідає нормам чинного законодавства, під час його укладення, нотаріусом було перевірено приналежність майна дарувальнику, встановлено, що під забороною відчуження (арештом) майно не перебувало, обтяження іпотекою відсутнє та в податковій заставі майно не перебувало, про що нотаріусом виготовлені відповідні витяги. За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення міськрайонного суду, через недоведеність обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення норм матеріального і процесуального права, на підставі п. п. 2 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову. Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення по справі.

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: Р.В. Березовенко

ОСОБА_2