Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Коновалова В.А.
Провадження № 22ц/782/265/17
РІШЕННЯ
Іменем України
21 червня 2017 року м. Сєвєродонецьк
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:
головуючого Коновалової В.А.,
суддів: Луганської В.М., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря Козубської А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3,
на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 лютого 2017 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Інтернет видання «Северодонецкие страсти» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и л а:
Позивач також зазначив, що після розміщення вказаної недостовірної інформації у нього виникли моральні страждання, він довгий час відчуває почуття приниження, що призводить до негативних емоцій та переживань. В результаті отриманих психологічних травм у нього з'явилося безсоння, постійне почуття тривоги, оскільки він не може змиритися з несправедливістю. Також позивач зазначив, що через душевні страждання у нього виникають часті головні болі та зниження концентрації уваги.
Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Інтернет видання «Северодонецкие страсти» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, просить заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку доказів, порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Позивач в судове засідання не зявився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглядати справу за його відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оцінюючи характер інформації, яку позивач просить спростувати, суд дійшов висновку, що поширена відповідачем ОСОБА_4 про ОСОБА_2 інформація є оціночними судженнями, не містить фактичних даних про вчинення позивачем конкретного злочину чи корупційного правопорушення за конкретних обставин, в цій інформації не зазначені обставини вчинення протиправних дій.
Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що поширена ОСОБА_4 інформація носить оціночний характер діяльності ОСОБА_2 як посадової особи державного органу, та за своєю суттю є критичною оцінкою його дій на займаній посаді, тому позов не підлягає задоволенню.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що поширена ОСОБА_4 інформація, крім інформації «…обналичивающий деньги сепаратистских фирм…», носить оціночний характер діяльності ОСОБА_2 як посадової особи державного органу, та за своєю суттю є критичною оцінкою його дій на займаній посаді.
Доводи апеляційної скарги про те, що поширена відповідачем ОСОБА_4 про ОСОБА_2 інформація не є оціночними судженнями, містить неправдиві відомості про позивача не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Факт поширення зазначеної вище інформації стосовно позивача з боку відповідача підтверджується матеріалами справи.
Частина 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома
хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Як роз'яснено у п. 21 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 № 1 при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди
повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_6 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_7 Європи про право на недоторканість приватного життя.
Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Розміщена у статті «Предатели-лжедемократы показали свое лицо в Северодонецке», інформація про те, що ОСОБА_2 є головним «грабіжником» землі, будівництва та перевезень, а також «…секретарем совета стал на ближайший год, господин вор, взяточник и казнокрад, который продает сотку земли за 100 долларов, хоронит людей только через свою фирму - ОСОБА_5» є оціночним судженням, не містить фактичних даних щодо протиправних діянь, які кваліфікують як злочин та є правом автора вільно використовувати та обирати різні мовні звороти, вживати гіперболи, алегорію, критику тощо та є оціночним судженням дій публічної особи щодо її професійної діяльності, які не можна вважати поширенням недостовірної інформації.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом не було взято до уваги, що стаття опублікована в Інтернет - виданні «Сєвєродонецькі-страсті» у грудні 2015 року в день обрання Сєвєродонецькою міською радою ОСОБА_2 секретарем ради, тобто поширена відповідачем інформація не може бути критичною оцінкою дій позивача на займаній посаді, якого щойно обрано секретарем ради не заслуговують на увагу, оскільки позивач, як депутат Сєвєродонецької міської ради, є публічною особою, тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою та професійною діяльністю. Інформація, поширена відповідачем, не стосується приватного життя позивача.
Крім того, враховуючи публічний статус ОСОБА_2 та те, що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, він повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб.
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував розяснення, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 № 1, що негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Як вбачається з матеріалів справи, у поширеній відповідачем інформації вживаються твердження, що позивач «… обналичивающий деньги сепаратистских фирм», тобто йдеться мова про протиправні діяння позивача. Отже, дані твердження не є оціночними судженнями,оскільки містять фактичні дані про діяльність позивача та надають змогу перевірити висловлювання на предмет їх відповідності дійсності. Критика діяльності позивача фактично зводиться до обвинувачень його у вчиненні протиправних діянь, які мають ознаки кримінальних злочинів, та за своїм змістом можуть стати підставою для відповідного реагування з боку правоохоронних органів.
Разом з цим відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Відповідач не надав доказів достовірності такої інформації, яка є предметом судового розгляду або вироку суду відносно позивача.
Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Колегія суддів вважає, що позивачем були перенесені моральні страждання, внаслідок поширення ОСОБА_4 у статті «Предатели лже демократи показали свое лицо в Северодонецке» недостовірної інформації відносно ОСОБА_2. Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач колегія суддів вважає, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягає стягненню сума 1000 грн.
У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог.
З урахуванням часткового задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача стягненню підлягає судовий збір пропорційно задоволеній частині позовних вимог в сумі 358,50 грн., /щодо вимог майнового характеру - 16,50 грн., а вимог немайнового характеру - 352 грн./.
Керуючись ст.ст. 303,309,319 ЦПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 1000 грн. та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 368 грн. 50 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Рішення суду набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: