Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/5183/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

21 червня 2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондрі Ю.Ю.,

за участю

відповідача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору іпотечного кредиту, визнання зобовязань припиненими, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» 01 вересня 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилався на те, що 28 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № PLАWGI, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 95000 грн. на термін до 28 грудня 2027 року. В подальшому згідно заяви відповідача кредитний договір переведено з валюти гривня в валюту долар США на суму 20824,23 долари США зі сплатою відсотків в розмірі 14,04 % на рік.

Вказував, що відповідач взяті на себе зобовязання не виконує, має заборгованість за кредитом станом на 31 липня 2015 року в загальній сумі 20925,62 доларів США.

Також позивач посилався на те, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором з відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки.

В своїй позовній заяві, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 20825,62 доларів США та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 25 квітня 2017 року звернувся в суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк», де вказував, що 28 грудня 2007 року він уклав з позивачем договір про іпотечний кредит та отримав кредитні кошти в розмірі 95000 грн., в серпні 2008 року працівниками банку був повідомлений про необхідність укласти додаткову угоду до іпотечного договору та погодився на її підписання.

Вказував, що 28 серпня 2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» була укладена додаткова угода, але фактично кредит в іноземній валюті ним не отримувався, грошові кошти в сумі 20824,23 долари США ніколи на рахунок не надходили та ним не отримувалися.

Посилався на те, що починаючи з 28 серпня 2008 року працівники ПАТ КБ «Приватбанк» фактично ввели його в оману, приховали справжній правочину вигляді іпотечного кредиту, вираженого у гривні.

Вважає, що укладений договір про іпотечний кредит та додаткова угода в частині визначення валюти кредитування як долару США є такими, що вчинені для приховання укладення кредитного договору з надання кредиту саме в національній валюті України.

Також відповідач ОСОБА_1 в поданій до суду зустрічній позовній заяві посилався на те, що ним в рахунок погашення заборгованості перед банком було сплачено понад 13000 доларів США, тому вважає зобовязання перед банком виконаними.

В зустрічній позовній заяві, в частині, яка була прийнята судом до розгляду, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною додаткову угоду до договору іпотечного кредиту від 28 серпня 2008 року, а грошові зобовязання перед ПАТ КБ «Приватбанк» у доларах США припиненими. Просив також визнати грошові зобовязання, виражені у гривні перед ПАТ КБ «Приватбанк» за договором іпотечного кредиту припиненими у звязку з їх повним виконанням.

Представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі.

Відповідачі та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» заперечували та просили суд задовольнити зустрічну позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення та обґрунтування осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № PLAWGІ, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 95000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних з терміном повернення не пізніше 28 грудня 2027 року.

Згідно з п. 1.3. договору про іпотечний кредит його сторони передбачили цільове призначення кредитних коштів придбання у власність окремої квартири в АДРЕСА_1.

Виникнення між сторонами кредитних правовідносин та отримання кредитних коштів в розмірі 95000 грн. не оспорювалося відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Також встановлено, що відповідно до поданої відповідачем ОСОБА_1 заяви від 22 липня 2008 року (а.с. 19) про зміну валюти кредиту, між сторонами по справі 28 серпня 2008 року укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № PLAWGІ від 28 грудня 2007 року, згідно з якою договір про іпотечний кредит викладено в іншій редакції (а.с. 20-22).

В пункті 8.1. додаткової угоди сторони передбачили, що станом на 28 серпня 2008 року заборгованість за договором складає 96416,20 грн., що еквівалентно 20824,23 доларів США. При цьому за умовами договору про іпотечний кредит в новій редакції його сторони визначили, що кредитні кошти надаються саме в іноземній валюті долар США.

Також встановлено, що банк свої зобовязання за договором виконав та надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 20824,23 доларів США шляхом перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 (а.с. 19 зворот, 204 зворот).

Судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між позивачем, відповідачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки № PLAWGІ, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 взяла на себе зобовязання перед позивачем відповідати по борговим зобовязанням ОСОБА_1, які виникають з договору про іпотечний кредит № PLAWGІ від 28 грудня 2007 року та додатковими угодами до нього (а.с. 24-25).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 свого обовязку належним чином не виконував, у встановлені договором про іпотечний кредит строки грошові кошти не сплачував.

Відповідачами в судовому засіданні не оспорювалася та обставина, що в 2015 році кредитні зобовязання виконувати перестали.

Станом на 31 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 20925,62 доларів США, з яких: 18341,02 доларів США заборгованість за кредитом, 1294,59 доларів США заборгованість по процентам, 166,74 доларів США заборгованість по комісії, 115,79 долари США пеня, 11,57 долар США та 995,91 доларів США суми штрафу.

При цьому наданий до суду розрахунок позовних вимог здійснений позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами договору.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Встановивши дані обставини, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 взятих на себе за договором обовязків не виконав, має заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в солідарному порядку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Тому з відповідачів підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в сумі 20925,62 доларів США, що еквівалентно 544 796 грн. на день ухвалення судового рішення за офіційним курсом гривні щодо іноземної валюти.

При вирішенні справи суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача коштів саме в іноземній валюті, відповідно до умов укладеного між сторонами договору та враховуючи межі заявлених позовних вимог. А розмір коштів в грошовій одиниці України гривні, суд визначає виключно як еквівалент на час вирішення справи судом та для визначення розміру судового збору.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на ту обставину, що договір поруки нею не підписувався, а лише підписувала якісь інші документи, судом оцінюється критично.

Жодні належні та допустимі докази на підтвердження даної обставини відповідачем до суду надані не були.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно п. 4 ст. 60 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_2, використовуючи на власний розсуд надані їй диспозитивні права, незважаючи на розяснення суду, клопотань про призначення в справі судових експертиз, зокрема, почеркознавчої, не заявляла.

За таких обставин, враховуючи вимоги ст. ст. 58, 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів, суд вважає, що обставина того, що підпис на договорі поруки виконаний не відповідачем ОСОБА_2 не доведено відповідачем, тому оцінюються критично. Будь-які підстави вважати, що між сторонами по справі не виникали правовідносини, судом не встановлені.

Окрім того, ОСОБА_2 не оспорювала тієї обставини, що кредитні правовідносини на суму 95000 грн. виникли, а також те, що якісь документи під час укладення ОСОБА_1 кредитного договору вона підписувала.

Також при вирішенні справи судом враховується, що згідно з нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пункт 1 ст. 99 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», які визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Можливість вираження грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті прямо передбачено Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 533 цього ж Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа, станом на час виникнення спірних правовідносин між сторонами по справі, міг здійснювати кредитування як валютні операції в іноземній валюті.

Тобто, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» на час виникнення спірних правовідносин мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що посилання відповідачів на те, що укладення договору в іноземній валюті не відповідає вимога чинного законодавства, на заслуговує на увагу.

Згідно ч.1, 2 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, мета удаваного правочину, це приховати інший правочин, для досягнення цієї мети повинні бути умисні дії сторін.

Як встановлено судом, при укладенні додаткової угоди до договору про іпотечний кредит сторони в п. 8.1. договору валютою кредитування визначили долар США.

При цьому судом враховується, що зміна валюти кредитування була здійснена безпосередньо на підставі особистої заяви позивача (а.с. 19), а отримання ним суми коштів в іноземній валюті на умовах, визначених договором (шляхом перерахування на рахунок), підтверджено заявою ОСОБА_1 про продаж іноземної валюти (а.с. 19 зворот), а також подальшим зарахуванням відповідної суми коштів на рахунок № 6889 в національній валюті (а.с. 204 зворот).

Твердження представника відповідача в судовому засіданні про те, що відповідна сума коштів не надходила повністю спростовано наданими до суду виписками по рахунках.

Тому суд приходить до висновку, що укладенням додаткової угоди до договору про іпотечний кредит (викладення договору в новій редакції) сторони мали на меті саме надання ОСОБА_1 в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 20824,23 доларів США, що ними і було здійснено. Підстави для визнання додаткової угоди такою, що є вчиненою з метою приховання іншого правочину (удаваним правочином) та для застосування наслідків удаваного правочину відсутні.

Окрім того, за наявності заборгованості за кредитним договором, розрахованої на умовах укладеного між сторонами кредитного договору, будь-які підстави вважати, що зобовязання ОСОБА_1 є припиненими, відсутні.

За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як встановлено судом, кредитний договір № PLAWGІ від 28 грудня 2007 року та додаткова угода від 28 серпня 2008 року укладені сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, про відсутність підстав, встановлених нормами Цивільного кодексу України для визнання правочину удаваним, тому вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Нормами ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивачем по справі понесені судові витрати в сумі 6783,04 грн., тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідачів слід стягнути понесені судові витрати в розмірі 6783,04 грн., з кожного в рівних частках, по 3391,52 грн.

Окрім того, враховуючи розмір задоволених позовних вимог в національній валюті України на суму 544 796 грн. сплаті за розгляд справи судом підлягає судовий збір в розмірі 8171,94 грн., розмір недоплаченого судового збору складає 1388,90 грн. (8171,94 грн. 6783,04 грн.).

Тому з відповідачів на користь держави необхідно додатково стягнути судовий збір з кожного в розмірі по 694,45 грн. (1388,90 грн. /2).

Керуючись ст.ст. 11, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № PLAWGІ в розмірі 20925,62 доларів США, що еквівалентно 544 796 грн.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» понесені судові витрати з кожного в розмірі по 3391 грн. 52 коп.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь держави судовий збір з кожного в розмірі по 694 грн. 45 коп.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до договору іпотечного кредиту, визнання зобовязань припиненими відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя /підпис/ ОСОБА_4

Суддя Н.Л.Яковенко

21.06.2017