УХВАЛА

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 9 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 3 вересня 2012 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_3 скористалася кредитними коштами, однак умови договору щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 9 травня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 28 622 грн 77 коп.

З урахуванням зазначеного ПАТ «Акцент-Банк» просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 3 вересня 2012 року в загальній сумі 28 622 грн 77 коп.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 9 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року, позов ПАТ «Акцент-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 3 вересня 2012 року у розмірі 28 622 грн 77 коп. та судовий збір у розмірі 1 378 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк» відмовлено.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачкою порушено умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, що є підставою для стягнення з неї цієї заборгованості на користь банку.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитом. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з розрахунком заборгованості, наданим банком.

Проте із такими висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини

сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 3 вересня 2012 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_4 укладено договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 12 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказані обставини підтверджуються копією анкети-заяви ОСОБА_4 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, із змісту якої вбачається, що своїм підписом позичальник засвідчила факт ознайомлення із вказаними Умовами та Правилами і взяла на себе зобов'язання їх виконувати та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку.

Згідно з розрахунком, наданим банком, ОСОБА_4 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом утворилась заборгованість, яка станом на 9 травня 2016 року становить 28 622 грн 77 коп., із яких: 10 865 грн 86 коп. - заборгованість за кредитом, 15 417 грн 73 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн - заборгованість за пенею та комісією, штрафи: 500 грн - фіксована частина, 1 339 грн 18 коп. - процентна складова.

Також установлено, що останній платіж за кредитом здійснено відповідачкою 16 грудня 2015 року у сумі 448 грн.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив

виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Стягуючи з відповідача штраф та пеню, районний суд у порушення вищевказаних положень закону належним чином не перевірив доводів позивача, чи є штраф і пеня одним видом цивільно-правової відповідальності, чи можливе їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, а саме строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, та чи свідчать такі обставини про недотримання положень, закріплених у Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, стягуючи заборгованість, суд не зазначив всі складові заборгованості, не перевірив доводів відповідача про безпідставність включення позивачем до розміру заборгованості позивача штрафу та пені за одне й теж порушення кредитних зобов'язань.

Також не можна погодитись з висновком суду щодо стягнення з позивача комісії з таких підстав.

Положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 313, 315 ЦПК України на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків, які випливають з договору кредиту, не надав належної оцінки наданому банком розрахунку кредитної заборгованості відповідача.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвала апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик