Головуючий суду 1 інстанції - Безкровний І.Г.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 414/1961/17
Провадження № 22ц/782/899/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 17 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Виконавчий комітет Кремінської міської ради Луганської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Підставами позову зазначив те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.08.1997 року позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі - колишня дружина позивача ОСОБА_3 та повнолітня донька ОСОБА_4, які у вказаному будинку не проживають більше року, їх особистих речей та майна в будинку немає. ОСОБА_3 проживає за іншою адресою в м. Кремінна, а ОСОБА_4 проживає у м. Київ за місцем навчання.

Оскільки знятися з реєстрації добровільно відповідачі відмовляються, позивач не має можливості отримати житлову субсидію, тому з посиланням на вимоги ст.ст. 405, 391 ЦК України позивач вважає, що відповідачі перешкоджають здійсненню його права щодо вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю, про захист якого він просить.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 17 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення та задовольнити його вимоги, посилаючись на незаконність та необгрутованість рішення суду, прийнятого з неповним з'ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеністю таких обставин, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Доводом апеляційної скарги є: помилковість висновків суду, що відповідач ОСОБА_3 є членом сім'ї позивача, оскільки шлюб сторін розірвано і вони не ведуть спільне господарство; крім того, суд посилається на докази, строк виготовлення яких ще не настав; позивачем правильно обраний спосіб захисту порушеного права згідно практики Верховного Суду України. Оскільки відповідач ОСОБА_3 самостійно вирішила не проживати в спірному будинку, участі в оплаті виплат на комунальні послуги не бере, спірним будинком не користується, з вимогами про її вселення до будинку не зверталася та будь-якої домовленості між сторонами щодо тривалості її непроживання не було, а також, що перешкод у проживанні в будинку ніхто не чинив, відповідач ОСОБА_3 не надала жодного доказу на підтвердження поважності причини своєї відсутності у спірному житловому приміщенні більше року, тому позовні вимоги мають бути задоволені.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач підтримав доводи своєї скарги та пояснив, що відповідачі самостійно пішли з будинку, конфліктів не було, визнає, що восени 2016 року він змінив замок на воротах, оскільки той зносився, і потрапити до двору можливо лише якщо йому зателефонувати і він відімкне ворота. Він не бажає, щоб в будинку залишалися зареєстрованими сторонні йому люди, що перешкоджає йому оформити житлову субсидію, яку раніше він ніколи не оформлював, будинок облаштуванний приладами обліку споживання.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє від свого імені та як представник другого відповідача - ОСОБА_4, скаргу не визнала та пояснила в судовому засіданні, що донька не проживає постійно в будинку з 2015 року, коли поїхала на навчання до Києва, а вона (відповідач ОСОБА_3.) змушена була залишити будинок восени 2016 року внаслідок погроз з боку позивача. Все спільне майно залишилося в будинку. Позивач восени 2016 року поміняв замок на воротах, і потрапити до двору і будинку вона та донька з того часу не мають змоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як свідчать матеріали справи, сторони - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16 грудня 2016 року у справі №414/2290/16-ц, яке набрало чинності 28.12.2017 року (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 серпня 1997 року, виданого державним нотаріусом Кремінської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, позивач ОСОБА_2 є власником жилого будинку з господарськими і побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1., в якому він зареєстрований з 07.01.1986 року (а.с. 4-6).

Із довідки за №3666 від 31.07.2017 року, виданої Виконавчим комітетом Кремінської міської ради Луганської області вбачається, що позивач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1. За цією адресою, крім нього, також зареєстрована донька позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3 (а.с. 8).

Відповідно до акту обстеження соціально-побутових умов проживання від 01.08.2017 року, підписаного депутатом Кремінської міської ради ОСОБА_6, а також сусідами ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично за вказаною адресою позивач проживає один (а.с. 9).

Донька позивача та відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - не проживає у будинку з 2015 року у зв'язку із навчанням у м. Київ.

Вказані обставини ніким не оспорюються.

Звертаючись до суду, позивач посилався саме на усунення йому перешкод, якими вважає неможливість оформлення житлової субсидії, у користуванні житловим будинком як його власністю шляхом зняття з реєстрації колишньої дружини та доньки, які понад рік без поважних причин не користуються спірним житлом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у своїй постанові №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року за наслідками розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 статті 355 ЦПК України, який є обов'язковим для суду при застосування вказаних норм права згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Суд першої інстанції вірно визначився із характером спірних правовідносин, виходячи із заявлених позивачем вимог, і застосував до них норми, що підлягають застосуванню в цьому випадку - ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, зробивши висновок, що відповідач ОСОБА_3 як колишній член родини позивача внаслідок конфлікту з останнім не користується спірним житловим з 01 листопада 2016 року, тобто менше одного року. Щодо доньки позивача - відповідач ОСОБА_4, то вона відсутня у місці своєї реєстрації понад один рік з поважної причини - навчання в м. Київ з 2015 року.

Крім того, позивачем створюються перешкоди відповідачам у користуванні житлом.

Вказані обставини підтверджено в суді апеляційної інстанції самим позивачем, який підтвердив, що з осені 2016 року замінив замок на воротах, ключів він якого у відповідачів немає, і потрапити до будинку можливо лише попередньо зателефонувавши йому.

Тому доводи апеляційної скарги в частині неправильності висновку суду про складення між сторонами неприязних стосунків, перешкод з боку позивача у користуванні відповідачами спірним житлом не заслуговують на увагу і спростовуються, перш за все, поясненнями самого позивача в судовому засіданні в апеляційному суді.

Як не спростовує правильних висновків суду і помилкове посилання суду на доказ - витяг з ЄРДР про звернення ОСОБА_3 до Кремінського ВП ГУНП із заявою про завдання майнової шкоди, дата якого на момент винесення оскаржуваного рішення ще не настала - 02 грудня 2017 року, оскільки сторони погодили, що йдеться про події 2016 року.

Щодо посилань апеляційної скарги на застосування до спірних правовідносин правового висновку Верховного Суду України в постанові від 16 січня 2012 року №6-57цс11, то вони є помилковими, оскільки вказаний висновок зроблений з приводу інших правовідносин, оскільки предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені фактичні обставини у теперішній справі та у справі, яка переглядалася ВСУ, не є подібними, а також відсутнє однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин, оскільки Верховний Суд України вказану справу переглядав з підстави неоднакового застосування статей ст. 391 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до цитування норм національного та міжнародного права, згода на обов'язковість якого надана Україною, щодо захисту права власності та його непорушності не спростовує правильність висновків суду, оскільки в даному випадку предметом доказування по справі є саме втрата користування житлом у разу відсутності члена сім'ї (у тому разі і колишнього) без поважних причин понад один рік, а не наявність перешкод власнику, непозбавленому володінням своїм майном, у здійсненні ним права користування та розпорядження таким майном.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: