№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4321/2017
Головуючий у суді першої інстанції:Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Семенюк Т.А., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про надання їй дозволу на оформлення всіх необхідних документів для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Сполучених Штатів Америки в період з 20 грудня 2016 року по 25 серпня 2017 року в супроводі матері та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Сполучених Штатів Америки у вказаний період без згоди і супроводу батька доньки ОСОБА_4

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок та оздоровлення дочці в іноземних країнах за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, культурного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків, а тому вона має намір вивезти дитину на відпочинок у Сполучені Штати Америки, для чого вона неодноразово зверталася в письмовій формі до відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до СНІ А в період з 20 грудня 2016 року по 25 серпня 2017 року в супроводі матері.

Проте відповідач не надає вищевказаної нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон. Вона бере на себе всю відповідальність за дитину та її безпеку під час поїздки за кордон та зобов'язується забезпечити повернення доньки в Україну, а сам виїзд не пов'язаний із виїздом дитини на постійне місце проживання або на довготривале перебування за кордоном України з інших причин.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що виїзд дитини за кордон лише за розсудом матері без дозволу батька порушуватиме права відповідача та суперечитиме інтересам дитини, тому позов задоволенню не підлягає.

Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що батько дитини не заперечує проти надання дозволу на виїзд доньки за кордон, у підтвердження чого суду надані письмові відповіді відповідача на листи позивача, при цьому позивач не надає батьку дитини інформації стосовно конкретного місця поїздки, умов проживання дитини та часу такого перебування за межами України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Судом установлено, що малолітня ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, її батьками є сторони по справі: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с. 6).

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення передбачено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими Правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Крім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимога позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у період навчання, а саме: з грудня 2016 року по серпень 2017 року, тобто більше 8-ми місяців фактично порушує права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні та не відповідає положенням ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Крім того, період перебування дитини протягом 8-ми місяців у період навчання за межами України в Сполучених Штатах Америки фактично є питанням визначення тимчасового місця проживання дитини.

Доказів, необхідності оздоровлення дитини в Сполучених Штатах Америки, позивачем не надано.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спросовують.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів того, що дитина потребує виїзду за кордон (призначення курсу лікування за кордоном, придбання в туристичній фірмі туру на відпочинок, запрошення на виїзд дитячого гуртка, або у дитячі табори), не надано і доказів, що відповідач невмотивовано відмовив у наданні згоди на виїзд дитини за межі України, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону і обставинам справи. Статтею 308 ЦПК України встановлено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника не спростовують наведеного і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: