АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/6107/16-ц Головуючий 1-ї інстанції - Золотарьова Л.І.
Провадження № 22-ц/790/3220/17 Доповідач - Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із сімейних
правовідносин про стягнення аліментів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Карімової Л.В., Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

18 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що з 07 липня 2007 року перебуває з відповідачем по справі у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дитина проживає разом в ОСОБА_2 та перебуває на її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. У добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання дитини відмовляється, є працездатною особою, інших осіб на утриманні не має.

Зважаючи на зазначене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_1, в розмірі ? частини з усіх видів доходу відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред'явлення позову, допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу, встановленої законом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_1, у розмірі ? частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 квітня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі. Висновки суду стосовно матеріального стану та стану здоров'я відповідача та дитини не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами. Також відповідача не було належним чином повідомлено про час та місце слухання справи, чим порушено належні йому процесуальні права.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 84).

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач офіційно працює та має постійний дохід, є здоровою, працездатною людиною, обов'язком якої є утримання власної дитини до досягнення нею повноліття, зважаючи на що є доцільним стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ? частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції оскільки вони відповідають доказам, що містяться в матеріалах справи, та вимогам ст.ст. 182, 199, 200 СК України.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 07 липня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 ХМУЮ зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.4).

В зазначеному шлюбі народилася дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої є ОСОБА_1 (а.с. 3).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано у 2016 році за рішенням суду.

Дитина проживає разом з ОСОБА_2 та перебуває на її утриманні. ОСОБА_1 в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає.

ОСОБА_1 працює в публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк» на посаді головного економіста відділення «На Гоголя» № 820 департаменту роздрібних продажів у Харківському регіоні центру роздрібного бізнесу (а.с. 29).

З довідки про доходи, виданої ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року становить 35 704,72 грн. (а.с. 31).

Під час розгляду справи судом першої та апеляційною інстанції встановлено, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, яка не має на своєму утриманні будь-яких інших осіб. Зважаючи на що, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є працездатним, офіційно працює та має постійний дохід, зважаючи на що, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що він зобов'язаний надавати матеріальну допомогу неповнолітній доньці.

Відповідно до вимог ст.ст. 182, 200 СК України суд першої інстанції вірно врахував при визначенні розміру аліментів матеріальне становище платника аліментів.

Відповідно до ч.1,2 ст. 3 Конвенція ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

З урахуванням всіх обставин по справі, підвищення мінімального прожиткового мінімуму на утримання дитини, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що дорівнює 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є обґрунтованим та правильним. В рамках фінансового становища та рівня цін, що склалися станом на час перегляду даної справи, сплата аліментів в даному розмірі щомісячно на дитину є мінімально необхідною.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не є правовою підставою для порушення гарантованих державою прав дітей на гідний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Судом першої інстанції враховані всі обставини по справі та матеріальне становище сторін.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції, їм надано належної оцінки та вони не спростовують висновків суду першої інстанції. Будь-яких доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 надано не було, у зв'язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Доводи ОСОБА_1, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, стосовно того, що судом першої інстанції було розглянуто справу за його відсутності, не є відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України правовою підставою для скасування рішення суду.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи в суді апеляційної інстанції та мав можливість надати необхідні докази в спростування висновків суду першої інстанції, проте, він до суду апеляційної інстанції не з'явився, будь-яких належних та допустимих доказів, що є правовою підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції не надав.

За таких обставин, відповідно до вимог ст.ст.10, 61 ЦПК України, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення на підставі наданих доказів.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 313, 315, 317, 319, п.1 ч.2 ст.307, ч.1 ст. 312, ч.1 ст. 314 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: Л.В. Карімова

Н.П. Пилипчук