Справа № 128/1408/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19.04.2017 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Бабенкова Г.Г.

та учасників процесу:

представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та поділ житлового будинку.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19.04.2017 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, а також залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та поділ житлового будинку.

Позовні вимоги про визнання заповіту недійсним ОСОБА_6 мотивує тим, що 10.05.2014 року помер її батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якого входить будинковолодіння, розташоване за адресою: с. Побережне, вул. Кармелюка, 12, Вінницького району Вінницької області, за яким закріплена земельна ділянка площею 0,56 га. Вона є рідною дочкою ОСОБА_7 і відповідно спадкоємицею першої черги за законом. Також вона є пенсіонеркою і відповідно після смерті батька є особою, яка має право на обовязкову частку у спадщині. Після звернення до Вінницької районної державної нотаріальної контори у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини їй стало відомо, що 19.02.2014 року батько залишив заповіт, яким заповів усе своє майно, яке йому буде належати на момент смерті, ОСОБА_3. Даний заповіт був посвідчений секретарем Побережненської сільської ради Вінницького району Вінницької області 19.02.2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 23. Вказаний заповіт не був підписаний батьком особисто, а підписувався іншою особою ОСОБА_8 при свідках: ОСОБА_9, ОСОБА_10, в звязку з хворобою заповідача. Також спадщину після смерті батька прийняла ОСОБА_3 На момент складання заповіту, а саме: 19.02.2014 року батько ОСОБА_7 був важко хворим, в звязку з цим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому є всі підстави для визнання даного заповіту недійсним.

В судовому засіданні 20.01.2016 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що 10.05.2014 року помер батько ОСОБА_6 Після його смерті відкрилася спадщина. ОСОБА_6 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тоді й дізналася про наявність заповіту, який батько склав перед своєю смертю на все майно на користь іншої своєї дочки ОСОБА_3 Перед смертю батько позивача довгий час хворів і не міг самостійно звернутися до нотаріуса чи в сільську раду. Також викликає сумнів його психічний стан. Позивач має право на 1/2 частку спадкового майна.

В судовому засіданні 19.04.2017 року представник позивача ОСОБА_2 просила позовні вимоги задовольнити, оскільки наявні докази про те, що ОСОБА_7 на момент складання заповіту не міг розуміти значення своїх дій, хоч і висновок експертів вказує на протилежне. Такими доказами є письмові свідчення ОСОБА_11, довідка з лікарні про те, що ОСОБА_7 перебував в коматозному стані.

В судовому засіданні 20.01.2016 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 суду пояснив, що він та його дружина ОСОБА_6 майже весь час доглядали за батьком дружини ОСОБА_7 Психолога вони не викликали та на облік після інсульту батька не ставили. Після смерті батька його дружина подавала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини.

В судовому засіданні 19.04.2017 року представник позивача ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6

В судовому засіданні 18.02.2016 року позивач ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що коли батько був живий, вони просили, щоб він написав заповіт, але він відмовлявся. Коли батько написав заповіт, він був в такому стані, що ні на що не реагував, а ОСОБА_3 йому казала, що робити. Батько при своєму розумі не міг написати заповіт. Вважає, що коли батько писав заповіт, він був не при своєму розумі. Заповіт був написаний 19 числа, а 22 числа прийшли її діти до нього, він їх не впізнав. Після смерті матері в 2011 році батько казав, що заповіт писати не буде. В 2012 році вона йому також казала за заповіт, але він відмовився його писати.

В судовому засіданні 20.01.2016 року відповідач ОСОБА_3 суду пояснила, що після смерті матері її батько ОСОБА_7 жив сам. Вона двічі на тиждень навідувалася до нього. Коли батьку стало погано, вона завезла його в лікарню. В нього був інсульт, але він був в нормальному психічному стані, він всіх впізнавав до останнього дня. Вона купувала всі ліки, привозила лікарів, робила аналізи. ОСОБА_6 з січня по квітень 2014 року до батька не навідувалися, тому вони не могли бачити, в якому стані він був. Люди говорили, що батьки завжди казали, що будинок буде ОСОБА_3, бо Галі допомогли побудувати будинок в м. Вінниці. Батько не міг рухати однією ногою, її відняло, тому він не міг ходити. З лікарні батька забирали разом, вона та ОСОБА_1 своєю машиною. За батьком доглядали по дві неділі, по черзі. Сімейний лікар навідувався, коли батьку було погано. Батько до смерті все розумів. В батька були проблеми з тиском, також він не міг ходити, будь-яких інших проблем у нього не було. В Вороновиці батько пройшов курс реабілітації. ЇЇ батько ніде на обліку не стояв, психічним захворюванням не страждав. 9 травня 2014 року до них приходили люди, батько всіх впізнавав. Одного дня батько сказав, що до нього приходили з сільської ради і він все переписав на неї ОСОБА_3 Її тоді вдома не було.

В судовому засіданні 19.04.2017 року ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні 18.02.2016 року суду показав, що є чоловіком відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 був його тестем. В 2013 році ОСОБА_7 захворів, а 10.05.2014 року помер. Якось він йому подзвонив, оскільки вони жили окремо, в 2013 році і сказав, що йому дуже погано. Вони викликали швидку і його забрали в лікарню. Чим захворів ОСОБА_7, він не може сказати. Приблизно місяць ОСОБА_7 був в лікарні. Після виписки він його забрав і доглядав за ним. ОСОБА_7 не міг стати на праву ногу і права рука погано функціонувала. До тестя приїжджала його дочка ОСОБА_6, яка інколи його підміняла. Взимку 2014 року він вже постійно був з тестем. Тесть впізнавав людей, до нього приходили сусіди. ОСОБА_7 був при своєму розумі. Інколи він залишав ОСОБА_7 самого. ОСОБА_7 впізнавав всіх людей, які до нього приходили. Внуки до ОСОБА_7 рідко приходили. ОСОБА_7 був при свідомості весь час, він навіть сам їв, сідав на ліжко. ОСОБА_7 говорив нормально, все розумів. В лікарні за ОСОБА_7 доглядав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Влітку та в інший період всі були на роботах, але інколи приїжджали до ОСОБА_7 Якось прийшли люди з сільської ради, сказали, щоб скласти заповіт, а йому сказали вийти. Особисто він не ходив в сільську раду, щоб прийшли скласти заповіт.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні 18.02.2016 року показала, що її покликали, коли мали скласти заповіт. Позвала секретар сільської ради. Коли вона прийшла, ОСОБА_7 сидів. Секретар запитала ОСОБА_7, що він хотів, він сказав, що хоче переписати хату на дочку ОСОБА_13. Секретар поїхала печатати заповіт, потім прочитала його вголос, а потім кожен його перечитав. Заповіт підписала ОСОБА_8, оскільки її попросив ОСОБА_7, бо сам не міг підписати. Не було сумнівів, що то не була воля ОСОБА_7 Вона особисто не говорила з ОСОБА_7, але в її присутності його запитували. Їй не відомо, хто привозив секретаря сільської ради.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні 18.02.2016 року показала, що є землевпорядником Побережненської сільської ради. Приблизно в лютому 2014 року до секретаря сільської ради прийшла ОСОБА_3 і сказала, що батько хоче скласти заповіт, чи можуть вони прийти, бо він лежачий. Вони прийшли до ОСОБА_7, запитали, що він хотів, і він пояснив, що хоче все переписати на ОСОБА_3. Секретар поїхала печатати заповіт. Коли секретар приїхала, вона вголос прочитала заповіт і по проханню ОСОБА_7 заповіт підписала ОСОБА_8 бухгалтер сільської ради. ОСОБА_7 її впізнав до цього. ОСОБА_7 розумів, хто до нього прийшов і чого прийшов. Він сам сказав, щоб ОСОБА_8 підписала заповіт. Це була його воля. У ОСОБА_7 була нормальна мова, він звязно говорив.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні 18.02.2016 року суду показала, що є двоюрідною сестрою сторін по справі. Також вона живе по сусідству з будинком ОСОБА_7 Її батько рідний брат ОСОБА_7 Вони завжди підтримували родинні стосунки, приходили до них в гості. Ще коли матір сторін була жива, вони завжди казали, що хата буде ОСОБА_3, бо Галі вони допомагали побудувати будинок у Вінниці. Батьки сторін завжди звали ОСОБА_3, щоб щось зробити. ОСОБА_13 була добріша. Їхні батьки неодноразово говорили, що хату залишать ОСОБА_3. До останнього ОСОБА_7 нормально говорив, всіх впізнавав, все розумів, з її батьком постійно в шахмати грав. ОСОБА_7 завжди був при памяті та при своєму розумі. За ОСОБА_7 доглядали ОСОБА_15 з чоловіком, бо він не міг ходити. Вона часто навідувалася до ОСОБА_7 і свого батька приводила.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні 18.02.2016 року показала, що є дочкою ОСОБА_6 ОСОБА_7 був її дідом. Навесні 2013 року в нього був перший інсульт, влітку 2013 року другий, після якого він не міг тримати ручку в руці, не міг нормально говорити та ходити. Дід їв руками. В січні 2014 року в ОСОБА_7 був ще один інсульт. Він називав її імям «Вєрочка», імям його покійної дружини. ОСОБА_7 міг безпідставно плакати, не міг висловлювати свої думки, видавав якісь звуки, не міг розуміти свої дії. Вона часто не навідувала свого діда. До січня 2014 року її батько ОСОБА_1 та ОСОБА_15 майже постійно були біля діда. Її батько там жив, дивився за худобою, прибирав там.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні 18.02.2016 року показала, що є дочкою ОСОБА_6 На момент смерті ОСОБА_7 був в малосвідомому стані, не міг розуміти свої дії. Вона періодично приїжджала до діда, один раз в місяць чи один раз в два місяці. Вона була в діда 23.02.2014 року, він був в поганому стані, він весь час плакав, з нею не хотів спілкуватись, звав якихось померлих родичів. За дідусем доглядали в лікарні по черзі ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а коли він був вдома то всі по черзі, по домовленості. Її дочка провела там майже все літо. За дві неділі до смерті діда були проводи, приходив її хрещений, дід нічого не усвідомлював, лежав оголений.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні 29.02.2016 року показала, що працює головним бухгалтером Побережненської сільської ради Вінницького району Вінницької області. Була свідком при написанні заповіту. Секретар сільської ради запитала у ОСОБА_7, як його здоровя, він сказав, що нормально, потім запитала, що він хотів, він сказав, що хоче зробити заповіт. Секретар поїхала друкувати заповіт, вони чекали на вулиці. Був присутній ОСОБА_12, але вони попросили його вийти. ОСОБА_7 був при свідомості, свою волю висловлював чітко, всіх їх впізнав. Вони всі зачитували заповіт. Оскільки у ОСОБА_7 права рука дуже трусилася, він попросив її підписати заповіт. Їм сказала секретар їхати посвідчувати заповіт, а хто підходив до секретаря, їй невідомо.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні 29.02.2016 року суду показала, що працює медичною сестрою в с. Побережне, Вінницького району Вінницької області. Покійний ОСОБА_7 переніс інсульт, але він був здравомислячою людиною. В нього часто не працювала права сторона, але адекватним він був завжди, до самої смерті. Доглядали за ним дочка ОСОБА_3 та її чоловік. Іншої дочки ОСОБА_6 та її сімї вона біля ОСОБА_7 не бачила. ОСОБА_7 один раз переніс інсульт. Раз в дві неділі вона приходила до ОСОБА_7, оскільки він був літнього віку, хворів бронхітом, один раз в нього був гіпертонічний криз. Він її завжди впізнавав, сам все розповідав про своє здоровя. ОСОБА_7 завжди був доглянутий, охайний та адекватний. Він запитував її, що будемо робити, вона йому все розповідала, він все розумів. В нього деколи піднімався тиск, боліла голова, але він був завжди адекватним. 24 червня 2013 року в нього був гіпертонічний криз, але він не «харчав», не трусився. При її відвідуванні ніколи не було таких станів, що ОСОБА_7 по психічному стану кричав, лише один раз він кричав від болі в животі. Психічно він був здоровий. Не памятає, коли почала ходити до ОСОБА_7 Приблизно рік вона відвідувала ОСОБА_7 Магнезія, актовегін такі ліки йому ставили в крапельницях. Невропатолог приїжджав до ОСОБА_7, але як часто він був, вона не знає.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні 29.02.2016 року суду показала, що вона, як секретар сільської ради, складала заповіт при свідках, бо ОСОБА_7 хворів. ОСОБА_7 сказав, що хоче зробити заповіт на свою дочку ОСОБА_3, бо вона та її чоловік його доглядають. Коли зайшли, біля ОСОБА_7 був присутній ОСОБА_12, вона попросила його вийти. ОСОБА_7 чітко висловлював свою волю, йому було важко писати, тому він попросив підписати заповіт ОСОБА_8. ОСОБА_7 всіх впізнав, чітко розмовляв, сидів на ліжку. Всі прочитали заповіт. В той час ОСОБА_3 не було вдома біля ОСОБА_7 Але раніше ОСОБА_3 приходила до неї і сказала, що ОСОБА_7 хоче, щоб вони прийшли для того, щоб скласти заповіт.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 26.04.2016 року по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_7, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені ОСОБА_20» (м. Вінниця, вул. Пирогова, 109).

Вищевказана цивільна справа повернулась на адресу суду з експертної установи 09.02.2017 року з експертним висновком № 1 від 26.01.2017 року. В пункті 22 даного висновку було зазначено, що для того, щоб дати відповіді на поставлені судом питання, необхідно допитати завідувача Степанівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини та лікаря, який спостерігав за станом здоровя ОСОБА_7, в присутності судово-психіатричних експертів.

В звязку з задоволенням клопотання представника позивача ОСОБА_2 про допит в якості свідків: завідувача Степанівської амбулаторії загальної сімейної медицини КП «Вінницького районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_21, лікаря Вороновицької амбулаторії загальної практики-сімейної медицини ОСОБА_22 та лікаря Вороновицької амбулаторії загальної практики-сімейної медицини ОСОБА_23, який представник позивача просила здійснювати в присутності судово-психіатричних експертів Комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені ОСОБА_20», суд допитав завідувача Степанівської амбулаторії загальної сімейної медицини КП «Вінницького районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги» ОСОБА_21 Від допиту лікарів Вороновицької амбулаторії загальної практики-сімейної медицини ОСОБА_22 та ОСОБА_23 представник позивача в процесі судового розгляду відмовилась, оскільки вони неодноразово не являлися в судові засідання, проти чого не заперечував судово-психіатричний експерт Комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені ОСОБА_20» ОСОБА_24

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні 10.03.2017 року суду показав, що працює завідувачем Степанівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Вінницького району. 14.01.2015 року без будь-якого офіційного запиту, лише на прохання рідних ОСОБА_7 ОСОБА_6, він видав довідку щодо стану здоровя померлого ОСОБА_7 В даній довідці вказані захворювання, на які ОСОБА_7 хворів при житті, а також вказано, що протягом останніх чотирьох місяців ОСОБА_7 знаходився в коматозному стані та не впізнавав рідних. Довідка писалася за нагадуванням родичів хворого, а саме: ОСОБА_6, яка не пояснювала, для чого їй потрібна така довідка. ОСОБА_7 впродовж тривалого часу, в тому числі і станом на лютий 2014 року, в комі бути не міг. На прохання рідних він особисто оглядав ОСОБА_7 вдома 1 чи 2 рази, у нього були «післяінсультні зміни». Він був більше консультуючим лікарем ОСОБА_7, а особисто його не лікував. Однак, описати стан ОСОБА_7 він не може, так як не памятає за давністю часу. Амбулаторну картку лікарі носять на виклики, але чи брав він її, коли ходив до ОСОБА_7, він не памятає. З епікризом та з амбулаторними картами інших установ щодо ОСОБА_7 він не знайомився. Не може на 100% підтвердити, що довідка, яку він видавав, відповідає дійсності, а саме, що ОСОБА_7 чотири місяці перебував в коматозному стані.

Ухвалою суду від 31.03.2017 року провадження у справі зупинено на час продовження проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені ОСОБА_20» (м. Вінниця, вул. Пирогова, 109).

Вищевказана цивільна справа повернулась з експертної установи 12.04.2017 року з експертним висновком № 7 від 03.04.2017 року, в звязку з чим було відновлено провадження у справі.

Таким чином, заслухавши думки та позиції учасників процесу, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази в справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні встановлено, що 10 травня 2014 року в с. Побережне, Вінницького району Вінницької області помер ОСОБА_7, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії І-АМ № 295381, виданого повторно 03.06.2014 року (т.1 а.с.4).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне йому майно.

На момент своєї смерті 10.05.2014 року ОСОБА_7 був зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується ксерокопією довідки № 38, виданої виконкомом Побережненської сільської ради Вінницького району Вінницької області 04.02.2015 року (т.1 а.с.19), ксерокопією домової книги (т.1 а.с.20) та довідкою № 533, виданою виконкомом Побережненської сільської ради Вінницького району Вінницької області 21.08.2015 року (т.1 а.с.106).

З ксерокопії довідки № 39, виданої виконкомом Побережненської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 04.02.2015 року, вбачається, що ОСОБА_7, який помер 10.05.2014 року, за життя володів, користувався та розпоряджався будинковолодінням № 12 по вул. Кармелюка в с. Побережне, Вінницького району Вінницької області (т.1 а.с.18). Згідно ксерокопії довідки № 44, виданої виконкомом Побережненської сільської ради Вінницького району Вінницької області 04.02.2015 року, за вказаним будинковолодінням рахується земельна ділянка площею 0,56 га (т.1 а.с.18).

На випадок своєї смерті ОСОБА_7 залишив заповіт, посвідчений 19 лютого 2014 року секретарем Побережненської сільської ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_19 в присутності свідків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 23, яким заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, своїй дочці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1. У звязку з хворобою заповідача, на його особисте прохання та за його дорученням, після прочитання заповіту секретарем, а також свідками вголос, даний правочин у присутності заповідача було підписано гр. ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії АА № 894610, виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 13.11.1998 року), яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією вказаного заповіту (т.1 а.с.224, 227).

Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 є спадкоємицею за заповітом ОСОБА_7 від 19 лютого 2014 року. Крім того, вона також є спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_7, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про її народження серії ІV-УР № 1001654 від 30.03.1963 року (т.1 а.с.104) та ксерокопією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-АМ № 294621 від 03.11.1985 року, яким підтверджується зміна прізвища з «Вернигори» на «Безкидняк» (т.1 а.с.105).

Стаття 1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємицею першої черги за законом також є дочка спадкодавця ОСОБА_7 позивач ОСОБА_6, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про її народження серії І-УР № 602150 від 09.01.1960 року (т.1 а.с.8) та ксерокопією свідоцтва про шлюб серії 1-АМ № 091820, виданого повторно 21.10.2010 року, відповідно до якого після реєстрації шлюбу з гр. ОСОБА_6 ОСОБА_25 ОСОБА_26 отримала прізвище «Яворська» (т.1 а.с.9).

Згідно ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

З ксерокопії довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 526548 від 26.06.2016 року та ксерокопії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2, виданого 02.10.2013 року, вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, встановлена безстроково третя група інвалідності по причині загального захворювання (т.1 а.с.12, 13).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Тому, у звязку з наявністю в ОСОБА_6 інвалідності, вона є особою, яка має право на обовязкову частку у спадковому майні після смерті батька ОСОБА_7, незалежно від змісту вищезазначеного заповіту ОСОБА_7

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З копії спадкової справи № 329/2014, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлого 10 травня 2014 року ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_6 у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_7, а ОСОБА_3 у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_7 Інших спадкоємців першої черги за законом чи спадкоємців за заповітом немає (т.1 а.с.136-147).

Крім того, згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до довідки № 195, виданої виконкомом Побережненської сільської ради Вінницького району Вінницької області 14.05.2014 року, ОСОБА_3 дійсно постійно проживала із своїм батьком ОСОБА_7 на день його смерті 10.05.2014 року і разом вели спільне господарство. (т.1 а.с.65).

ОСОБА_6, хоча й звернулась у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом на 1/2 частку спадкового майна після смерті батька ОСОБА_7, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено у звязку з наявністю заповіту, що підтверджується ксерокопією письмової відмови Вінницької районної державної нотаріальної контори за № 443/02-17 від 24 лютого 2015 року (т.1 а.с.6).

Оспорюючи заповіт, ОСОБА_6посилається на те, що її батько ОСОБА_7 на момент складання заповіту, а саме: 19 лютого 2014 року, був важко хворим і вже не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними за станом здоровя, а тому вона вважає, що є всі підстави для визнання даного заповіту недійсним.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами 1, 2, 3 статті 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Оскільки заповіт є одностороннім правочином, до нього застосовуються правові наслідки недодержання сторонами (стороною) при вчиненні правочину вимог закону.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину (заповіту), а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Крім того, як передбачено ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до довідки від 20.05.2015 року, виданої Степанівською амбулаторією загальної практики сімейної медицини за підписом лікаря ОСОБА_21, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, перебував на «Д» обліку в Степанівській АЗПСМ з діагнозом: наслідки перенесеного ГПМК та був обстежений і консультований сімейним лікарем в травні та 02 липня 2013 року. На момент огляду хворий був при свідомості (т.1 а.с.66).

Перебування ОСОБА_7 на лікуванні в медичному закладі з вказаним діагнозом підтверджується також ксерокопією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 173 за підписом лікаря ОСОБА_27 (т.1 а.с.10).

Із наданої та оглянутої судом історії хвороби № 173 з Вінницької центральної районної лікарні слідує, що ОСОБА_7 з 17.02.2013 року по 07.03.2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні. В лікарню був доставлений в екстреному порядку бригадою швидкої медичної допомоги у супроводі дочки ОСОБА_3 При огляді черговим лікарем пацієнт скаржився на головний біль, незначний біль в ділянці серця, запаморочення, загальну слабкість. Лікарем з'ясовано, що він хворіє впродовж декількох років, раніше в лікарню не звертався, стан погіршився зранку 17.02.2013 року. Загальний стан пацієнта оцінювався, як середнього ступеня важкості. Відмічено: свідомість ясна, пульс - 80 ударів в хвилину, ритмічний, напружений; АТ-190/110 мм рт. ст.; тони серця чисті; живіт м'який, безболісний; дихання везикулярне. Встановлений попередній діагноз: гіпертонічна хвороба II ст., ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія напруги, дифузний кардіосклероз; призначене лікування. Запис від 18.02.2013 року сумісний огляд лікарями терапевтом та неврологом: стан хворого важкий, «в сопорі», швидко втомлюється; скаржиться на загальну слабкість, головний біль, оніміння в правій руці і нозі; АТ - 110/80 мм рт. ст. В неврологічному стані відмічено: помірна ригідність потиличних м'язів, сухожильні рефлекси зліва більші ніж справа; гіпертонус мязів-згиначів справа. Діагноз: гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в басейні лівої середньомозкової артерії, правобічна геміплегія; гіпертонічна хвороба III ст., гіпертензивне серце, ішемічна хвороба серця, дифузний міокардіосклероз, емфізема легенів; призначене відповідне лікування. Запис лікаря-невролога від 19.02.2013 року: пацієнт посилається на загальну слабкість, слабкість в правій руці та правій нозі; стан середнього ступеня важкості; загальмований; мова нечітка; з'явились мляві рухи в кінцівках справа; сухожильні рефлекси зліва більші ніж справа; позитивні рефлекси Бабінського, Россоліно; АТ-110/70 мм рт. ст. Запис від 20.02.2013 року: стан пацієнта залишається важким, в сопорі; відмічається правосторонній геміпарез. Запис від 22.02.2013 року: стан ближче до середнього ступеня важкості; контактний; команди виконує правильно; з явились рухи в правій руці, в правій нозі - менше. Запис від 25.02.2013 року : незважаючи на лікування, стан важкий; відмічає виражену загальну слабкість, задуху, відсутність апетиту. Запис від 26.02.2013 року: стан важкий, в сопорі; сухожильні рефлекси зліва більші ніж справа; АТ- 90/70 мм рт. ст. Запис від 27.02.2013 року: суб'єктивно почуває себе дещо краще; АТ- 120/80 мм рт. ст; скаржиться на загальну слабкість, задуху, поганий апетит. Запис від 01.03.2013 року: стан стабільний; турбує загальна слабкість, задуха; апетит покращився, важко розмовляти. Запис від 06.03.2013 року: турбує загальна слабкість, сухість в роті; розмовляє дещо краще; випорожнення мимовільні. Запис від 07.03.2013 року: скарги на незначний головний біль, запаморочення, АТ-130/80 мм рт. ст.; сечовиділення та випорожнення в нормі. Хворого виписано з відділення із покращенням.

Із наданої та оглянутої судом амбулаторної медичної картки № 1045 із Степанівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини слідує, що ОСОБА_7 звертався до лікарів за медичною допомогою з приводу таких захворювань: 1981 рік загострення хронічного ішіорадикуліту; 1984 рік остеохондроз шийного відділу хребта; 1997 рік хронічний панкреатит; у 2003 році йому був встановлений діагноз: гіпертонічна хвороба; у 2012 році встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця, гіпертензивне серце. Запис лікаря від 18.04.2012 року: скарги на періодичний кашель, запаморочення, головний біль. Об'єктивно-аускультативно: АТ-140/90 мм рт. ст.; тони серця послаблені, акцент II тону над аортою; дихання жорстке, везикулярне, хрипів немає; живіт м'який, безболісний; печінка, селезінка не збільшені. Діагноз: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба II ст., гіпертензивне серце, хронічний бронхіт в ст. ремісії. Наступний запис від 07.05.2013 року: скарги на загальну слабкість, порушення мови, головний біль, запаморочення, слабкість в правій половині тіла; 17.02.2013 року переніс гостре порушення мозкового кровообігу. Об'єктивно: пульс - 70 ударів в хвилину; АТ-142/78 мм рт. ст.; тони серця приглушені; дихання жорстке, везикулярне; живіт м'який, безболісний. В неврологічному стані відмічено: девіація язика вліво, рефлекси зліва більші ніж справа; слабкість в правих кінцівках. Діагноз: наслідки перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу (17.02.2013 року) у вигляді стійкого парезу правої нижньої кінцівки; дизартрія; ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертензивне серце. Призначене лікування: пірацетам, вінпоцетин, актовегін, фуросемід, панангін, глюкоза. Запис від 02.07.2013 року: скарги на слабкість в правій половині тулуба, правих кінцівках, головний біль, кашель, задуху. АТ-144/86 мм рт. ст., пульс - 72 удари в хвилину; хворіє довготривало. Запис від 03.01.2014 року: скарги на періодичний головний біль, запаморочення; хворіє на гіпертонічну хворобу, отримує лікування. АТ- 140/90 мм рт. ст. Об'єктивно: акцент II тону над аортою, дихання везикулярне, живіт м'який, безболісний; рефлекси зліва більші ніж справа; стійкий парез правих кінцівок, дизартрія. Діагноз: стан після перенесеного інсульту (2013 р.), ішемчна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, гіпертензивне серце, хронічний бронхіт. Запис від 14.02.2014 року: скарги на слабкість в правих кінцівках, порушення мови, періодичний головний біль, запаморочення. Призначене лікування: магнію сульфат, тіоцетам, аспаркам, фуросемід. Наступний запис посмертний епікриз, в якому вказано, що ОСОБА_7 знаходився під амбулаторним наглядом з діагнозом: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., стан після перенесеного інсульту (2013 р.), хронічний панкреатит, хронічний бронхіт. Отримував лікування. Його стан поступово погіршувався і 10.05.2014 року констатована смерть.

Довідку № 6 від 14.01.2015 року, яка видана Степанівською амбулаторією загальної практики сімейної медицини за підписом лікаря ОСОБА_21, відповідно до якої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, перебував на «Д» обліку в Степанівській АЗПСМ з діагнозом: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, хронічне обструктивне захворювання легенів; емфізема легень; з 17.02.2013 р. по 04.03.2013 р. перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні лікарні смт. Вороновиця з діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу, правосторонній геміпарез, гіпертензивне серце; в кінці червня - на початку липня (28.06.2013 р.) у ОСОБА_7 виник повторний ішемічний інсульт в басейні лівої середньомозкової артерії, правобічний грубий парез.; хворий знаходився у важкому стані, свідомість була сплутана; останніх 4 місяці життя хворий знаходився в коматозному стані, не впізнавав рідних; отримував лікування: цераксон, манніт, альфа-лізин, фуросемід, панангін, цефтріаксон, лазолван, амлодипін, престаріум, кардіомагніл; наркотичні анальгетики не призначались на лікуванні (ксерокопія якої міститься в матеріалах справи т.1 а.с.11), суд не бере до уваги з огляду на покази свідка ОСОБА_21 А.Ю., який в судовому засіданні, будучи попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та приведений судом до присяги, показав, що вказану довідку він писав зі слів ОСОБА_6; ОСОБА_7 не міг чотири місяці перебувати в коматозному стані, в тому числі і станом на лютий 2014 року. ОСОБА_21 також пояснив, що таку довідку він видав необдуманно, на прохання рідних ОСОБА_7, які йому не пояснили, для чого їм потрібна така довідка.

Твердження позивача ОСОБА_6 про те, що її батько ОСОБА_7 на час складання заповіту був важко хворим і вже не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними за станом здоровя, не відповідають встановленим обставинам справи.

Жодних доказів того, що заповідач ОСОБА_7 перед смертю хворів на захворювання, яке б впливало на психічний стан його здоров'я, ОСОБА_6 не надано, і такі обставини не встановлені в ході судового розгляду.

З пояснень в судовому засіданні свідків ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_19, ОСОБА_10, ОСОБА_18, ОСОБА_14 та ОСОБА_8 встановлено, що на час складання заповіту ОСОБА_7 не страждав на жодне психічне захворювання та чітко усвідомлював свої дії і міг керувати ними, тому його волевиявлення було вільним і відповідало його волі.

Покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 суд оцінює критично, оскільки вказані особи являються дочками позивача ОСОБА_6, є особисто заінтересованими у вирішенні даної справи на користь позивача, а також їхні показами різняться з показами всіх інших свідків, допитаних в судовому засіданні, та протирічать іншим доказам по справі.

Суд також не приймає до уваги письмові свідчення ОСОБА_11 (додані до матеріалів справи через канцелярію суду представником позивача ОСОБА_2 т.1 а.с.200), в яких зазначається, що при житті батьків сторін по справі ОСОБА_11 неодноразово заходив до них в гості і вони казали, що не збираються писати заповіт і додали, що хотіли, щоб спадок був поділений між старшими онуками ОСОБА_12 та ОСОБА_16; після смерті ОСОБА_28 він заходив до ОСОБА_7 і останній навідріз відмовлявся писати заповіт; восени 2013 року він вкотре заходив в гості до ОСОБА_7 і він був уже не взмозі висловлювати свої думки та керувати своїми діями, замість слів у нього були нечіткі звуки, він звав свою померлу маму, рухи його були неконтрольовані, він не міг тримати вилки, намагався їсти руками, оскільки ОСОБА_11 як свідок не допитувався в судовому засіданні, не був попереджений про кримінальну відповідальність та не був приведений до присяги, а також його показання не були зібрані за судовим дорученням в порядку забезпечення доказів, тому такий доказ є недопустимим.

Крім того, висновком судово-психіатричної експерта № 7 від 03.04.2017 року підтверджено, що ОСОБА_7 при житті, в тому числі і на час складання заповіту від 19.02.2014 року, на хронічне душевне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Про це свідчить проведений аналіз матеріалів цивільної справи, медичної документації, згідно з якими він протягом життя був соціально адаптований, не звертався за медичною допомогою до лікаря-психіатра та нарколога, йому не призначалась консультація вищевказаних спеціалістів лікарями, під постійним спостереженням яких він перебував в останні роки свого життя; при цьому ОСОБА_7 повідомляв лікарям анамнестичні дані, логічно і послідовно виказував скарги стосовно стану свого здоровя у відповідності до соматичних захворювань, на які він страждав, лікарями не відмічалось у нього будь-яких порушень в сферах мислення, памяті, інтелекту, волі, емоцій, психотичної симптоматики (маячення, галюцинацій), а також порушень критичних здібностей. 17.02.2013 року у ОСОБА_7 розвинулось гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу, яке в початковий (гострий) період супроводжувалось важким станом, з порушенням свідомості по типу сопору, слабкістю в правій руці та правій нозі, загальною загальмованістю, нечіткістю мови. Внаслідок проведеного лікування 27.02.2013 року його стан покращився, ОСОБА_7 був доступний контакту, виказував скарги щодо стану свого здоровя та 07.03.2013 року виписаний з лікарні із поліпшенням. В подальшому дане захворювання не викликало у нього клінічно значимих порушень в сфері психічної діяльності, не призвело до вираженого інтелектуально-мнестичного зниження, в тому числі і недоумства, та істотно не впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зниження його соціальної адаптації, здатності до самообслуговування були обумовлені неврологічними порушеннями (геміпарез), як наслідок перенесеного інсульту. Тому ОСОБА_7 на час складання заповіту від 19.02.2014 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т.2 а.с.66-68).

Виходячи з аналізу вимог ст.203 ЦПК України, для дійсності правочинів необхідно, щоб: зміст правочину не суперечив Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі; правочин вчинявся у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При перевірці судом підстав, заявлених ОСОБА_6 для звернення із цим позовом до суду, достовірно встановлено, що оспорюваний нею заповіт, складений від імені ОСОБА_7 19.02.2014 року, відповідає нормам ст.203 ЦК України, встановленим для дійсності правочину.Враховуючи зовнішні обставини складання заповіту перебування заповідача в ясній свідомості протягом усього періоду до складання заповіту та в момент складання заповіту, відсутність жодних даних про можливу тимчасову недієздатність, а також те, що заповіт був складений на користь однієї із дочок, суд дійшов висновку про надуманість підстав щодо неусвідомлення заповідачем своїх дій під час складення заповіту, якими ОСОБА_6 обґрунтовує свої вимоги.

Стороною позивача не надано жодного належного доказу про те, що волевиявлення заповідача не відповідало його внутрішній волі, що він саме на час укладання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, правових підстав визнання заповіту недійсним, пов'язаних з порушенням умов дійсності правочину, передбачених ч.1 ст.215, ч.3 ст.203, ч.1 ст.225 ЦК України, судом не встановлено, а тому позовні вимоги ОСОБА_6 щодо визнання заповіту недійсним є безпідставними.

Відтак, виходячи з аналізу перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15, 203, 215, 225, 1216-1218, 1233, 1235, 1241, 1257, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 15, 59-60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Ю.Ф.Карпінська