Справа № 152/372/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
22 червня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді в залі суду справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «КРЕДО» до ОСОБА_1 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування в порядку регресу, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2,
02.03.2017 року ТДВ СК «КРЕДО» звернулося до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування в порядку регресу, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 24.07.2015 року між ТДВ СК «КРЕДО» та ОСОБА_2 укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ8326562.
12.02.2016 року по вул. Стеценка у м. Києві відбулася ДТП за участю автомобіля «Chevrolet Aveo», з державним номерним знаком ВМ 0118 АР під керуванням відповідача та автомобіля «Hyundai», з державним номером АА 9797 ОВ під керуванням ОСОБА_4, в результаті якої автомобілю потерпілої особи заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 9562,10 грн. Сума страхового відшкодування до виплати ПАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» потерпілій складає 9427,07 грн., яке виплачено ПАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» потерпілій особі на підставі платіжного доручення №5950 від 18.02.2016 року в повному розмірі.
Сума страхового відшкодування до виплати ТДВ СК «КРЕДО» на користь ПАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», на підставі заяви від 30.08.2016 року та в порядку ст.27 ЗУ « Про страхування», з урахуванням визначеної Договором страхування франшизи на підставі Страхового акту №ОСГПО-7171288 від 13.10.2016 року складає 9427,07 грн. та виплачено ТДВ СК «КРЕДО» на користь ПАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» в повному обсязі.
Таким чином ТДВ СК «КРЕДО» заподіяно шкоду в розмірі 9427,07 грн.
Постановою Подільського районного суду м. Києва від 22.04.2016 року, окрім вини відповідача в скоєнні ДТП, також встановлено, що останній в момент ДТП перебував у стані алкогольного спяніння, чим порушив вимоги п.п.2.9, 13.1 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
Крім того, ТДВ СК «КРЕДО» про настання страхового випадку стало відомо із заяви ПАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», та як страхувальник забезпеченого транспортного засобу із заявою про настання страхового випадку в порядку ст.33 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до ТДВ СК «Кредо» не звертався.
На підставі ст.38 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ТДВ СК «КРЕДО» в рахунок відшкодування витрат, повязаних зі сплатою страхового відшкодування в сумі 9427,07 грн. та судові витрати.
Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду від 12.05.2017 року змінено прізвище відповідача із «Жмудь» І.М. на «Шуберт» І.М., враховуючи, що останнім змінено прізвище 16.03.2016 року (а.с.57).
В судове засідання представник позивача за довіреністю ОСОБА_5 (а.с.28, на звороті) не зявилася, відповідно до п.2 прохальної частини позовної заяви (а.с.2), просить у разі незявлення в судове засідання представника позивача, справу розглянути у відсутності останнього.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився повторно, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення, судової повістки (а.с.65, 68) та списком рекомендованих поштових відправлень (а.с.75-76).
Відтак, суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи і повторно не зявився до суду без поважних причин, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності до суду не подав, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 14.03.2017 року, до суду не надав.
Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подав, то, зі згоди представника позивача (а.с.63), суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому представник позивача ОСОБА_5 в позовній заяві (п.2 прохальної частини) та в клопотанні (а.с.63) просить про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Постановою Подільського районного суду м. Києва від 22.04.2016 року відповідача визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік (а.с.14).
Дані факти також підтверджені довідкою №85850489 про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася у м. Київ по вул. Стеценка 12.02.2016 року о 21 годині 30 хвилин (а.с.12), схемою місця ДТП (а.с.13), протоколом огляду транспортного засобу «Hyundai» від 16.02.2016 року (а.с.15), страховим актом (а.с.3, на звороті, 4).
В результаті даної ДТП з вини водія ОСОБА_1 (ОСОБА_3 до зміни прізвища) І.М., був пошкоджений автомобіль «Hyundai», з державним номерним знаком АА 9797 ОВ, тимчасовий дозвіл на право керуванням яким має ОСОБА_4 (а.с.25), цивільно-правова відповідальність якої була застрахована в ПАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №06/16-Т/ЦБ від 15.01.2016 року, терміном дії з 15.01.2016 року по 14.01.2017 року (а.с.6-10, 11).
Також, судом встановлено, що відповідно до полісу №АІ/8326562 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.3), ОСОБА_2, що є власником транспортного засобу «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску з реєстраційним номером ВМ 0118 АР, застрахувала вказаний транспортний засіб в результаті укладеного договору страхування засобу наземного транспорту з ТДВ СК «КРЕДО».
Згідно із звітом з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу за №126-2016 від 16.03.2016 року, складеного ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія» (а.с.16-17), розмір збитків, спричинених власнику автомобіля «Hyundai 130», з державним номерним знаком АА 9797 ОВ ОСОБА_4 в результаті його пошкодження в ДТП складає 9562, 10 грн., витрати на ремонт складають 9562,10 грн., що підтверджується також ремонтною калькуляцією №126-2016 (а.с.18-22).
18.02.2016 року ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» на підставі рахунку-фактури №БА-0002061 від 17.02.2016 року ТОВ «Богдан-Авто» та звіту №126-2016 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власникові транспортного засобу, було складено розрахунок страхового відшкодування та страховий акт №06/16-Т/Ц5-2-1 за Договором страхування №06/16-Т/Ц5 від 15 січня 2016 року (а.с.23-24).
На підставі вищевказаних документів ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 9427,07 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5950 від 18.02.2016 року (а.с.24, на звороті).
30.08.2016 року до ТДВ СК «КРЕДО» звернулось ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» з претензією щодо виплати страхового відшкодування в порядку регресу, відповідно до якої просить перерахувати суму в розмірі 9427,07 грн. на його користь (а.с.5).
Позивач, розглянувши претензію ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» та зібрані документи по даному ДТП склав страховий акт №ОСГПО-7171288 від 13.10.2016 року, яким визнано настання страхового випадку, наявність регресних вимог та вирішено після виплати страхового відшкодування здійснити заходи з приводу відшкодування затрат страховика шляхом предявлення регресного позову до винуватої особи в сумі 9427, 07 грн. (а.с.3, на звороті, 4).
17 жовтня 2016 року ТДВ СК «КРЕДО» було виплачено грошові кошти у розмірі 9427,07 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3904 від 17.10.2016 року (а.с.4, на звороті).
Вказані, встановлені в судовому засіданні факти, не спростовані відповідачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами, оскільки заперечень відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 14.03.2017 року, не надав.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.
Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Оскільки відповідачем ОСОБА_1 не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення виплати в рахунок страхового відшкодування в порядку регресу, то право позивача ТДВ СК «КРЕДО» порушено і підлягає судовому захисту.
Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЗУ «Про страхування», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.
Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків та майнової шкоди.
Згідно із ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до вимог ст.988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків.
Статтею 990 ЦК України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст.993 ЦК України).
Відповідно до вимог ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Статтею 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно із вимогами ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до ст.29 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно із ст.27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він, серед іншого, керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції та якщо не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону (п.п.38.1.1. п.38.1 ст.38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до розяснень, що містяться в п.11 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути предявлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягуються розмір визначеного відшкодування за зобовязанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах. Регресну вимогу може бути предявлено протягом трьох років протягом трьох років із дня виконання зобовязання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо).
Відповідно до вимог п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», оскільки особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону предявлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобовязання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах… Регресна вимога може бути предявлена протягом трьох років, з дня виконання зобовязання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо).
Отже, ТДВ СК «КРЕДО» після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, ОСОБА_1
Таким чином, приймаючи до уваги положення статті 1191 ЦК України та ст.38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до яких особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, у ТДВ СК «КРЕДО» виникло право зворотної вимоги до ОСОБА_1
Відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТДВ СК «КРЕДО» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. (а.с.1).
Відтак, позов ТДВ СК «КРЕДО» до ОСОБА_1 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування в порядку регресу, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст.1166, 1187, 1191 ЦК України, ст.27 ЗУ «Про страхування», ст.38 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд
Позов Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «КРЕДО» до ОСОБА_1 про стягнення витрат по сплаті страхового відшкодування в порядку регресу, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_2 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «КРЕДО»9427 (девять тисяч чотириста двадцять сім) гривень 07 копійок в рахунок відшкодування витрат по сплаті страхового відшкодування в порядку регресу та 1600 (одну тисячу шістсот) гривень в рахунок сплаченого при зверненні в суд судового збору.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: