Справа №483/610/17 29.11.2017 29.11.2017
Справа № 483/610/17
Провадження № 22ц/784/2368/17 Головуючий у 1-ї інстанції Казанлі Л.І.
Категорія 23 Доповідач в апеляційній інстанції Бондаренко Т.З.
У Х В А Л А

Іменем України

29 листопада 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Бондаренко Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від

4 жовтня 2017 року

за позовом ОСОБА_2

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Позивач посилався на те, що 27 березня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 753, за яким відповідач зобов'язався придбати та передати йому у власність транспортний засіб «LADA Largus». На виконання умов договору він вніс на рахунок відповідача 21 693 грн. При цьому йому не було роз'яснено, що вказана сума є комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані із підготовкою та укладенням договору.

Посилаючись на те, що вказаний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі умови договору серед яких: лізингодавцю надано право в односторонньому порядку розривати договір не повертаючи позивачу кошти за договором та вилучаючи предмет лізингу, змінювати лізингові та інші обов'язкові платежі тощо; звужені обов'язки лізингодавця, так як виключена його відповідальність щодо невиконання або неналежного виконання обов'язків щодо предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості; не передбачені умови розірвання договору зі сторони лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди; ціна договору визначена у національній валюті з подальшим її корегуванням залежно від курсу іноземної валюти відповідно до зазначеної в договорі формули, положення п. 12.1 , згідно з якими у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до отримання предмету лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу, а комісія за організацію даного договору не повертається, позивач просив визнати вказаний договір недійсним та застосувавши правила реституції стягнути з відповідача сплачену ним суму за договором в розмірі 21693 грн.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2017 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір фінансового лізингу та стягнуто з відповідача на користь позивача 21693 грн. в рахунок повернення котів, сплачених за цим договором. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що рішення є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, просив скасувати його та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Єврокар Україна» взято на облік юридичної особи як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізінгу з 14 червня 2016 року за № 1263, про що головою Нацкомфінпослуг видано довідку серія ФЛ № 568 від 14 червня 2016 року (а.с. 76).

27 березня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 753, предметом якого є придбання транспортного засобу «LADA Largus» вартістю 309 990 грн (а. с. 8-15).

28 березня 2017 року позивачем на рахунок відповідача було внесено 21 693 грн, що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 16).

29 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до адміністрації ТОВ «Єврокар Україна» із заявою про розірвання договору та повернення сплачених ним коштів (а. с. 29).

5 травня 2017 року відповідачем на адресу позивача направлено повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу за його заявою, в якому також зазначено про те, що у відповідності до положень п. 12.1 ст. 12 договору, сплачена комісія за оформлення договору поверненню не підлягає (а. с. 30).

Відповідно до положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.

Згідно з нормами ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, до таких умов віднесено зокрема умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Так, відповідно до п. 4.1 спірного договору лізингу, укладеного між сторонами, предмет лізингу передається в користування лізінгоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок відповідача комісії за організацію договору.

Відповідно до положень визначених в договорі термінів та п. 9.1 розмір суми комісії за організацію договору та його оформлення, який включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, з укладанням договору, в тому числі і витрати пов'язані з пошуком предмету лізингу, встановлено в розмірі 7% від погодженої вартості предмета лізингу, що становить 21 693 грн.

Із змісту п.п. 3.2.6., 12.2 спірного договору слідує, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Право на дострокове розірвання договору лізингу за умовами договору яке надано лізингоодержувачу відповідно до п. 12.1 є обмеженим і виникає лише у випадку коли останній не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб. Проте у двох вказаних випадках поверненню підлягає сплачений авансовий платіж за мінусом 10 % та 20 % відповідно, а комісія за організацію договору поверненню у всіх випадках не підлягає.

Аналізуючи вказані умови договору, районний суд дійшов висновку, що сума комісії є завищеною та не відповідає обсягу робіт з організації укладання договору, які отримав позивач. Права лізингодавця щодо розірвання договору значно домінують над правами лізингоотримувача, що надає можливість лізингодавцю залишати значні кошти сплачені позивачем в своєму розпорядженні. Таке вказує на несправедливі умови договору та забезпечення умовами договору захисту інтересів лише лізингодавця та створює диспропорцію в правах та обов'язках сторін, такі умови не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі.

Вказаний висновок суду відповідає наведеним положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими заборонено включення у договори із споживачем, умови, які є несправедливими та є самостійними підставами для визнання договору недійсним.

Також, наведеній правовій нормі не відповідають положення договору в частині п.п. 8.2. та 10.1 стосовно ціни договору з подальшим коригуванням залежно від курсу іноземної валюти, в зв'язку з чим розмір щомісячного платежу визначено шляхом включення до умов договору відповідної формули завдяки якої, в майбутньому має визначатись величина періодичного платежу.

Оскільки наведені умови договору передбачають не прогнозовані (чітко не визначені) зміни в витратах лізингоодержувача за договором, такі умови слід вважати також несправедливими.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до визначених термінів в договорі комісія за організацію договору є першочерговим єдино разовим платежом, який входить до складу обов'язкових платежів. В той же час в п. 9.1 визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладання договору протягом строку дії договору.

Таким чином, в порушення наведеної норми, в спірному договорі фінансового лізингу завуальовано призначення платежу в розмірі 21 693 грн. під виглядом першочергового платежу, який фактично не є таким, а до того ж, не підлягає поверненню.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі та, в разі якщо такий договір укладається за участю фізичної особи , він підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

За вказаних обставин, враховуючи, що спірний правочин не був нотаріально посвідчений, на що також посилався позивач, спірний договір є нікчемним. Оскільки відповідачем заперечується нікчемність спірного договору лізингу, він також підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, щодо невідповідності вимогам наведеного закону спірного правочину фінансового лізингу, так як він містить недобросовісні та несправедливі умови, внаслідок чого виник істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, крім цього невідповідність вимогам закону спірного договору також полягає і в відсутності його нотаріального посвідчення, в зв'язку з чим, суд вірно визнав весь договір фінансового лізингу, а не окремі його частини, між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_2 недійсним, та застосував наслідки його недійсності відповідно до положень ст. 216 ЦК України, стягнувши на користь позивача сплачені за цим договором кошти в сумі 21693 грн. та розподілив судові витрати.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення принципу свободи договору встановлені ст. 627 ЦК України, а також невідповідність висновків суду положенням спеціальному Закону України «Про фінансовий лізинг» є суб'єктивною оцінкою відповідача, а тому не впливає на правильність висновків суду.

Керуючись статями 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» відхилити.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 жовтня 2017 року залишити без змін. .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова