Справа № 462/3548/16 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/1700/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2,

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житлом квартирою №2 в будинку №3 на вул. Мундяка у м. Львові.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_4 оскаржила ОСОБА_5. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що відповідач не має можливості проживати в спірній квартирі, оскільки там відсутні умови для проживання, в зв"язку з чим вона там не проживає з поважних причин. Окрім цього зазначає, що за даною адресою м. Львів, вул. Мундяка, 3/2 зареєстрована неповнолітня дитина дочка, яка після розлучення проживає з матір"ю. В апеляційній скарзі просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що квартира №2 в будинку №3 на вул. Мундяка у м.Львові належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_6 та третій особі ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №07513-З від 19.09.1996 року, договором дарування 2/3 часток квартири від 22.04.2009 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22762100 від 19.05.2009 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №28313395 від 20.10.2014 року /а.с.5-9/.

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописки, виданої ЛКП "Левандівка" №756 від 15.06.2016 року, у спірній квартирі зареєстровано троє осіб: позивач ОСОБА_6, донька сторін: ОСОБА_8 та колишня дружина позивача відповідач ОСОБА_5 /а.с.11/.

23.03.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано в судовому порядку, що стверджується рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 23.03.2015 року /а.с.12/.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_5 не проживає у вказаній квартирі з часу реєстрації 2009 року.

Згадана обставина підтверджується актом ЛКП "Левандівка" №248 від 02.06.2016 року, поясненнями представника позивача та третьої особи /а.с.10/.

Докази в підтвердження того, що ОСОБА_5 несе витрати по утриманню квартири №2 в будинку №3 на вул. Мундяка у м.Львові відсутні.

Окрім цього, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу встановлено, що сторони тривалий час проживають окремо, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6, суд виходив з тих обставин, що ОСОБА_5 відсутня за місцем своєї реєстрації на вул. Мундяка, 3/2 у м. Львові і не проживає в цьому житлі понад один рік.

Окрім цього, ухвалюючи оскаржуване рішення судом враховано, що відсутність поважності причин непроживання відповідача в згаданій квартирі, а також відсутність будь-якої домовленості між нею та власником житла щодо порядку користування квартирою.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, вони передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За відповідачем, як за колишнім членом сімї позивача співвласником спірної квартири, після розірвання шлюбу 23.03.2015 року збереглось право на проживання та користування житловим приміщенням в спірній квартирі, а оскільки відповідач без поважних причин відсутня у спірному житловому приміщенні понад один рік і між співвласниками згаданої квартири ОСОБА_9, ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_5 відсутні будь-які домовленості чи угоди щодо користування цим житловим приміщенням, остання втратила право на користування цим житловим приміщенням (квартирою).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщення квартирою № 2 в будинку № 3 по вул. Мундяка у м. Львова.

Також слід зазначити, що позивач не скрив тих обставин, що в згаданій квартирі зареєстрована його донька, ОСОБА_8, оскільки такі відомості містяться в довідці з місця проживання і питання щодо визнання останньої такою, що втратила право на користування квартирою перед судом не ставить.

Окрім цього, суд вірно зазначив, що вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання, не підлягає задоволенню, оскільки в силу вимог п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 р. № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Із наведеної норми закону слідує, що для зняття відповідача з реєстрації за адресою: м.Львів, вул.Мундяка, 3/2 достатньо рішення суду про визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що позивач з 2009 року чинить відповідачу по справі перешкоди в можливості проживання в згаданій квартирі та створює умови які виключають таку можливість.

З врахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

З огляду на вказане, відповідачем не наведено жодних доказів щодо спростування висновків суду першої інстанції, а тому доводи є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу суду.

За таких умов, передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2