Провадження № 2/328/804/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Погрібної О.М.,

при секретарі Мацинській О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Токмак цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача головний лікар Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звернулась в суд з позовною заявою до відповідача КЗ «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області та просить поновити її на посаді зубного лікаря в Комунальному закладі «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької ради, також просить стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2017 року по день поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог покладається на те, що вона працювала в Комунальному закладі «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради на посаді зубного лікаря з 09.08.1965 року.

Адміністрацією закладу 14.03.2017 року був виданий наказ за № 30 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ».

Згоди на звільнення у зв'язку з скороченням штату вона не давала.

Наказом головного лікаря ОСОБА_2 від 15.05.2017 року вона була звільнена з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає, що адміністрація закладу в особі головного лікаря не законно її звільнили.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності або штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а також іншим категоріям працівників.

Таким чином, відповідач при скороченні чисельності штату повинен був порівняти кваліфікацію та продуктивність праці всіх зубних лікарів. Проте відповідач пішов іншим шляхом. При звільненні керувався не приписами ст. 42 КЗпП України, а власними бажаннями та особистою прихильністю.

Відповідно до запису в трудовій книжці з 13.05.2009 року вона переведена працювати на 0,5 тарифної ставки на посаді зубного лікаря. Інші лікарі мають 2 ставки. Звільнили тільки її. Іншу роботу керівництво закладу не пропонувало.

Таким чином, керівництво скоротили її 0,5 ставки при цьому взагалі не звернули увагу на ставки іншого лікаря.

Вона має статус «дитина війни», пропрацювала на одній посаді 52 роки. Не має жодного дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ст. 5 Закону «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни надаються такі пільги: право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, тендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров'я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов'язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов'язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Крім того, з 15.05.2017 року по 13.06.2017 рік вона знаходилася на курсах підвищення кваліфікації, про що свідчить путівка за № 1665 підписана керівником установи (ОСОБА_2Р.); свідоцтва № 10088 до диплома, де зазначений заклад в якому вона проходила підвищення кваліфікації, а саме: КВНЗ «Запорізький медичний коледж» ЗОР Відділення післядипломної освіти молодших спеціалістів з медичною та фармацевтичною освітою. Спеціалізація «Стоматологія» (зубні лікарі). Тривалість циклу: 1 місяць 15.05.2017 по 13.06.201 7 рік.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 р. № 9 Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Отже, в день звільнення її з посади вона не знаходилася на робочому місці, а перебувала на курсах підвищення кваліфікації.

Сам керівник закладу підписав їй путівку на курси, їй не було відомо, що керівництво закладу не склало відносно неї наказ про відрядження, так як ОСОБА_2 особисто сказав, що наказ буде. Крім того, 15.05.2017 року це є перший день курсів. Проводяться вони один раз на рік. Явка на них є обов'язкова. Тому, вона не могла не бути на цих курсах, оскільки путівка підписана керівником установи інших документів від закладу не потрібно.

Після проходження курсів вона прийшла на робоче місце. Керівнику пред'явила всі необхідні документи, що підтверджують її знаходження на курсах. ОСОБА_2 її усно повідомив про звільнення і не допустив до роботи. Вона звернулася щодо його неправомірних дій до Головного управління держпраці у Запорізькій області, про що свідчить лист від 20.06.2017 р.

Листом від 01.08.2017 року їй було повідомлено: під час проведення інспекційного відвідування встановлено, що 14.03.2017 року відповідно до наказу від 14.03.2017 року № 30 про скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанської районної лікарні» Токмацької районної ради Запорізької області її було попереджено про вивільнення з роботи з 15.05.2017 р. в зв'язку із скороченням посади зубний лікар. Від підписання наказу вона нібито відмовилася про що складено акт від 14.03.2017 року № 30.

Згідно наказу від 15.05.2017 року № 10-0 її було звільнено 15.05.2017 р. з посади лікар зубний на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України. Від підписання наказу вона нібито відмовилася, про що 15.05.2017 року складений акт. Наказ про звільнення та трудову книжку їй не було вручено. На її домашню адресу відправлено лист повідомлення, що трудова книжка та наказ про звільнення знаходиться у відділі кадрів КЗ «Молочанська РЛ».

Щодо її навчання та відпустки, вжитими заходами встановлено, що до керівництва КЗ «Молочанської районної лікарні» ТРР Запорізької області ніяких заяв від неї про відпустку не надходило та направлень на навчання по підвищенню кваліфікації їй не надавалось.

При звільненні закладом їй не було вручено копії наказу про звільнення та трудової книжки. Заклад копію наказу про звільнення направив поштовим листом, який вона отримала 07.08.2017 року. Трудову книжку отримала 08.08.2017 року особисто.

Відповідно до ст. 47 КЗпП у день звільнення працівника роботодавець зобов'язаний видати йому належно оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення, а також повністю з ним розрахуватися. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 116 КЗпП виплата всіх належних працівникові коштів провадиться в день звільнення. Якщо ж у цей час його немає на робочому місці, кошти мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення працівником вимоги про розрахунок. Працівника письмово повідомляють про суму нарахувань напередодні виплати. Згідно зі ст. 44 КЗпП вивільненому працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Заклад не виконав вимоги встановлені законом.

У разі незаконного звільнення з роботи працівник, згідно з ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Тому, позивач просить поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві, просять позов задовольнити. Крім того, позивач пояснила, що наказ про скорочення штату працівників їй не показували та не вручали, ні особисто, ні в присутності свідків. 14.03.2017 року до неї в кабінет приходила секретар Влєзько Ю.М. та говорила, що в неї закінчився строк курсів підвищення кваліфікації, а їх заклад повинен проходити акредитацію, тому секретар сказала, що вона звільнена, і що коли вона пройде курси підвищення кваліфікації, її знову візьмуть на роботу. Однак цього не сталось, вона пройшла курси підвищення кваліфікації, її звільнили, а на роботу брати знову наміру ніхто не має.

Також, перед курсами підвищення кваліфікації вона зверталась до головного лікаря із заявою про надання їй відпустки, однак ОСОБА_2 її не підписав, дану заяву вона не реєструвала, однак він підписав путівку на курси і пообіцяв, що пройде акредитація, вона пройде курси підвищення кваліфікації і він її поновить на роботі. Про скорочення мова взагалі не йшла.

Представник відповідача КЗ «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області, який також є третьою особою ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив в повному обсязі, надав суду письмові заперечення, відповідно до яких ОСОБА_1 працювала на посаді зубного лікаря, яка відноситься до середнього медичного персоналу, відповідно до Наказу МОЗ України № 33 від 23.02.2000 року «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я», який був скасовано у відповідності до Наказу МОЗ України від 02.09.2016 року № 928 «Про втрату чинності наказу Міністерства охорони здоров'я України від 23 лютого 2000 року № 33, а саме відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров'я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267, та з метою надання керівникам закладів охорони здоров'я та їх власникам (головним розпорядником коштів) більшої автономії в прийнятті рішення щодо формування та затвердження штатних розписів цих закладів, виходячи з їх функцій та обсягу медичної допомоги.

Також беручи до уваги, що в КЗ «Молочанська районна лікарня» працює лікар стоматолог, що має вищу медичну освіту та обслуговує населення м. Молочанськ та прилеглих сіл.

Відповідно до Наказу МОЗ України від 25 грудня 1992 року N 195 «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю» визначено, що фахівці з середньою спеціальною освітою, що допущені до роботи в установах охорони здоров'я до 1 січня 1993 року відповідно на посадах середніх медичних і фармацевтичних працівників, в порядку, передбаченому наказами МОЗ СРСР від 9 вересня 1964 р. N 496 (додаток 3), від 21 жовтня 1974 р. N 990 і від 13 липня 1989 р. N 418, зберігають право на допуск до роботи на посадах, які вони обіймали на 01.01.93 р. - подальший перехід на інші посади можливий тільки у відповідності з вимогами даного наказу. Перехід на посаду лікаря стоматолога вимагає наявність вищої медичної освіти, якої у позивача не має.

Також згідно з пунктом 15 Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 78. Охорона здоров'я, який затверджено Наказом МОЗ від 29.03.2002 р. № 117, лікар зубний має такі завдання та обовязки: керується чинним законодавством України про охорону здоров'я та нормативно-правовими актами, що визначають діяльність закладів охорони здоров'я, організацію стоматологічної допомоги населенню; проводить первинне обстеження ротової порожнини та щелепно-лицевої ділянки; визначає необхідність спеціальних методів дослідження (лабораторних, рентгенологічних, цитологічних); відбирає медикаментозні препарати, готує суміші, пасти для лікування; проводить діагностику та надає першу допомогу при невідкладних станах; бере участь у моніторингу здоров'я населення, сприяє поширенню медичних знань серед населення; дотримується принципів медичної деонтології; веде лікарську документацію; постійно удосконалює свій професійний рівень. Також повинен знати: чинне законодавство та нормативні документи, що регламентують діяльність закладів охорони здоров'я; організацію стоматологічної допомоги населенню; права, обов'язки та відповідальність лікаря зубного; показники роботи лікувально-профілактичних установ, диспансерного нагляду та лікарського контролю; сучасну класифікацію, етіологію, патогенез захворювань ротової порожнини та щелепно-лицевої ділянки; пріоритетні технології, що застосовуються в сучасній стоматологічній практиці; послідовність надання невідкладної стоматологічної допомоги при гострих запальних процесах, травматичних пошкодженнях, кровотечах, а також допомоги при: анафілактичному шоці, гострій серцевій та дихальній недостатності, гіпоксії, набряку гортані, в разі попадання чужорідних тіл у дихальні шляхи, гіпертонічному синдромі; засоби індивідуального захисту від гострої респіраторної вірусної інфекції та особливо загрозливих інфекцій; правила безпеки під час роботи зі стоматологічною апаратурою; правила оформлення медичної документації; сучасну літературу за фахом.

Крім того, існують певні кваліфікаційні вимоги. Лікар зубний вищої кваліфікаційної категорії: неповна вища освіта (молодший спеціаліст) за напрямом підготовки "Медицина", спеціальністю "Стоматологія". Спеціалізація за профілем роботи. Підвищення кваліфікації (курси удосконалення тощо). Наявність посвідчення про присвоєння (підтвердження) вищої кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності. Стаж роботи за фахом понад 10 років.

Лікар зубний І кваліфікаційної категорії: неповна вища освіта (молодший спеціаліст) за напрямом підготовки "Медицина", спеціальністю "Стоматологія". Спеціалізація за профілем роботи. Підвищення кваліфікації (курси удосконалення тощо). Наявність посвідчення про присвоєння (підтвердження) І кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності. Стаж роботи за фахом понад 7 років.

Лікар зубний II кваліфікаційної категорії: неповна вища освіта (молодший спеціаліст) за напрямом підготовки "Медицина", спеціальністю "Стоматологія". Спеціалізація за профілем роботи. Підвищення кваліфікації (курси удосконалення тощо). Наявність посвідчення про присвоєння (підтвердження) II кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності. Стаж роботи за фахом понад 5 років.

Лікар зубний: неповна вища освіта (молодший спеціаліст) за напрямом підготовки "Медицина", спеціальністю "Стоматологія". Спеціалізація за профілем роботи. Без вимог до стажу роботи.

Таким чином лікувати зуби в Україні зубний лікар не має права (крім невідкладних випадків, наприклад, видалити зуб, але лікування карієсу він законно робити не може), це може робити лише лікар-стоматолог.

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що путівку на курси підвищення кваліфікацій він не підписував, інших вільних посад у закладі не було, тому переведення на іншу посаду було неможливим.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 128, ЦПК України, просить суд залишити позовну заяву ОСОБА_1 до КЗ «Молочанська районна лікарня» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - головний лікар ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без задоволення, проти позовних вимог заперечує в повному обсязі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що вона працює молодшою медичною сестрою КЗ «Молочанська районна лікарня». 15.05.2017 року вона була запрошена в склад комісії при врученні ОСОБА_1 трудової книжки, однак ОСОБА_1 не було на роботі і цей наказ не було кому вручати. Вона підписувала акт, що ОСОБА_1 не вручили трудову книжку, в комісії також були ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8. Більше нічого не підписувала.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що працює процедурною медсестрою КЗ «Молочанська районна лікарня». 15.05.2017 року вона була в комісії, коли ОСОБА_1 необхідно було вручити трудову книжку, але ОСОБА_1 не було на роботі. Крім того, вона підписувала наказ від 14.03.2017 року, але коли вона його підписувала не памятає.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона працює у КЗ «Молочанська районна лікарня» бухгалтером, інспектором з кадрів та в.о. секретаря. Позивач працювала зубним лікарем, вищої освіти не має, в них була акредитація, тому був виданий наказ про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ» за №30 від 14.03.2017 року. З цим наказом вона пішла до ОСОБА_1 Також вона з собою взяла акт про відмову від отримання даного наказу та разом з комісією пішли до кабінету ОСОБА_1 В кабінет до позивача вона зайшла сама. Даний наказ вона дала прочитати ОСОБА_1, однак позивач відмовилась його підписати, вона сказала, що цей наказ про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ». ОСОБА_1 відмовилась від підпису в наказі. Після чого був підписаний акт № 1 про відмову підписати наказ про наступне вивільнення з роботи. В складі комісії, яка складала зазначений акт вона не була. Комісія складалась з ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_6. З наказом за №30 від 14.03.2017 року вона заходила в кабінет до ОСОБА_1 одна. ОСОБА_1 від підпису відмовилась. Комісія чекала її в коридорі, вона вийшла з кабінету ОСОБА_1 та повідомила комісії про те, що ОСОБА_1 відмовилась від підпису в наказі, тоді комісія в коридорі на вікні підписала акт. Крім того, вона приймала участь у підписанні акту № 3 від 15.05.2017 року про відмову від отримання ОСОБА_1 трудової книжки та акту № 2 від 15.05.2017 року про відсутність на робочому місці без поважної причини більше 4 годин підряд протягом робочого дня ОСОБА_1, однак ОСОБА_1 в цей день на роботі не було.

Крім того, ОСОБА_1 до неї із заявкою на путівку на курси підвищення кваліфікації не зверталась. Зазвичай, для того, щоб поїхати на курси подається заявка. Вони звертаються в департамент охорони здоровя та в Запорізькій медичній академії післядипломної освіти замовляється путівка, на путівці ставиться печатка комунального закладу «Молочанська районна лікарня». У випадку ОСОБА_1 цього зроблено не було.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він працює лікарем-невропатологом в КЗ «Молочанська районна лікарня». Він памятає, що 14.03.2017 головний лікар запросив його бути в складі комісії, в разі відмови ОСОБА_1 від отримання наказу про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ». До ОСОБА_1 пішов він, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_9. В кабінет до ОСОБА_1 заходила тільки ОСОБА_7, а вони всі чекали в коридорі. Згодом ОСОБА_7 вийшла та повідомила, що ОСОБА_1 відмовилась від отримання наказу про те, що підпадає під скорочення. Після цього, вони в коридорі підписали відповідний акт. Крім того, 15.05.2017 року він підписував акт про те, що ОСОБА_1 не було на роботі.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що працює в КЗ «Молочанська районна лікарня» головним бухгалтером. На підприємстві КЗ «Молочанська районна лікарня» був створений наказ №30 від 14.03.2017 року Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ». Під скорочення потрапили зубний лікар ОСОБА_1 та медична сестра, яка працювала без лікаря. З даним наказом та актом про відмову від отримання наказу секретар Влєзько Ю.М., вона, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 пішли до ОСОБА_1 В кабінет до ОСОБА_1 заходила лише ОСОБА_7, а вони стояли під дверима в коридорі і все чули. ОСОБА_7 вийшла та повідомила, що ОСОБА_1 відмовилась від підпису, тоді вони підписали акт про відмову від отримання зазначеного наказу в коридорі на підвіконні. Скорочення було необхідним у звязку з тим, що не вистачає коштів. Економіст, вона та відділ кадрів переглядали штат, тим більше, що під час акредитації на ОСОБА_1 було зроблено акцент.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він працює завгоспом в КЗ «Молочанська районна лікарня». 14.03.2017 року приблизно о 10.00 годині він був присутній, як свідок, коли ОСОБА_1 відмовилась від підпису в наказі про попередження про звільнення. Він, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 пішли до кабінету ОСОБА_1 ОСОБА_7 зайшла до кабінету ОСОБА_10, він також пішов за ОСОБА_7, але потім вийшов, двері були відчинені і він чув, як ОСОБА_7 зачитала їй наказ, але та відмовилась його підписати. Тоді комісія підписала акт про відмову, особисто він підписав акт на папці.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що вона працює бухгалтером в КЗ «Молочанська районна лікарня». 14.03.2017 року приблизно о 10.00 годині вона в складі комісії підписувала акт про відмову ОСОБА_1 від підпису в наказі про попередження про звільнення. Вона, ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 пішли до кабінету ОСОБА_1 ОСОБА_7 зайшла до кабінету ОСОБА_10, вона з іншими членами комісії чекали в коридорі, двері були відчинені і вона чула, як ОСОБА_7 зачитала їй наказ, але та відмовилась його підписати. Тоді комісія підписала акт про відмову. 15.05.2017 року вона також підписувала акт про те, що ОСОБА_11М була відсутня на роботі та про відмову від отримання трудової книжки.

Суд, вислухавши пояснення ОСОБА_1, її представника адвоката ОСОБА_3, головного лікаря ОСОБА_2, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Законодавство про працю складається з Кодексу про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ч. 6 ст. 5-1 КЗпП України).

Постановою № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч. 1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці».

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, зазначених у п. 19 Постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва та праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Роз'яснення надані Пленумом узгоджуються із висновками Верховного Суду України при розгляді адміністративних справ. Зокрема у постанові Верховного Суду України від 01.10.2013 року (справа № 21-259а-13) також вказано на те, що підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Згідно з приписом частини 3 статті 64 ГК України (Організаційна структура підприємства) підприємство, організація, установа, тобто роботодавець, має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Отже, за певних обставин роботодавець може будь-коли змінювати чисельність або штат, оскільки нормами законодавства не встановлено щодо цього жодних часових обмежень.

Чисельність працівників це списковий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 07.04.2011 року №114/06/187/11).

Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. При виникненні спору між працівником і роботодавцем, суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення штату працівників, але перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбулося скорочення штату) та дотримання відповідної процедури скорочення.

Відповідно до частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваним власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни організації виробництва і праці та інших випадках, передбачених цією правовою нормою.

В судовому засіданні встановлено, що згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 09.08.1965 року прийнята на роботу зубним лікарем Молочанської міської лікарні. З 13.05.2009 року переведена працювати на 0,5 тарифної ставки на посаді зубного лікаря. 15.05.2017 року звільнена з КЗ «Молочанська районна лікарня» згідно з п.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штату (наказ № 10 від 15.05.2017 року). Позивач є пенсіонером за віком та має статус «Дитина війни».

Відповідно до копії диплому Н № 502760 ОСОБА_1 в 1965 році закінчила повний курс за спеціальністю зубний лікар в Запорізькому медичному училищі.

Факт скорочення штату підтверджується наявністю ряду документів, які, відповідно, підтверджують реалізацію намірів щодо проведення змін, в тому числі і через процедуру скорочення. Наведене відображене у наказі за № 30 від 14.03.2017 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанська РЛ», за підписом головного лікаря ОСОБА_2, де зазначено, що керуючись наказами МОЗ України від 02.09.2016 року № 928 «Про втрату чинності наказу Міністерства охорони здоровя України від 23.02.2000 року №33 «Про надмірні штатні нормативи закладів охорони здоровя втратив чинність, Положення про порядок допуску до лікарської діяльності, згідно наказу МОЗ України №48 від 17.03.1993 року «Про внесення змін до штатного розпису». У звязку зі зміною порядку і обсягом фінансування, а також зміною в здійсненні надання медичних послуг, відсутністю лікаря хірурга та з метою приведення у відповідність штатного розпису з 15.05.2017 року економісту та інспектору відділу кадрів необхідно скоротити і виключити із штатного розпису такі посади: сестру медичну (хірургічного кабінету) 0,5 ставки, ОСОБА_12 та лікаря зубного 0,5 ставки, ОСОБА_1

На зазначеному наказі міститься позначка про те, що ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з ним.

Відповідно до штатного розпису станом на 01.01.2017 року зазначена посада зубного лікаря 0,5 ставки.

Відповідно до штатного розпису станом на 16.05.2107 року посада зубного лікаря відсутня.

Профспілкового органу в КЗ «Молочанська районна лікарня» немає.

Відповідно до Наказу МОЗ України від 25 грудня 1992 року N 195 «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю» визначено, що фахівці з середньою спеціальною освітою, що допущені до роботи в установах охорони здоров'я до 1 січня 1993 року відповідно на посадах середніх медичних і фармацевтичних працівників, в порядку, передбаченому наказами МОЗ СРСР від 9 вересня 1964 р. N 496 (додаток 3), від 21 жовтня 1974 р. N 990 і від 13 липня 1989 р. N 418, зберігають право на допуск до роботи на посадах, які вони обіймали на 01.01.93 р. - подальший перехід на інші посади можливий тільки у відповідності з вимогами даного наказу. Позивач працювала зубним лікарем з 1965 року.

Відповідно до наказу № 10-О від 15.05.2017 року позивача лікаря зубного звільнено у звязку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Пунктом 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Інша робота в КЗ «Молочанська районна лікарня», яку було б можливо запропонувати ОСОБА_1, відсутня, що підтверджується поясненнями головного лікаря, тарифікаційним списком працівників КЗ «Молочанська районна лікарня» на 2017 рік та штатними розписами.

Відповідно до ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни надаються такі пільги: право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників.

На підставі положень чинного законодавства України переважне право залишитися на роботі надається: працівникам із тривалим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації; дітям війни; ч. 2 ст. 11 Закону України від 16.12.93 р. № 3721 - XII "Про основні принципи соціального захисту ветеранів праці і інших громадян пенсійного віку в Україні", вказує на те, що заборонено звільняти працівника внаслідок досягнення ним пенсійного віку.

Однак в КЗ «Молочанська районна лікарня» був один зубний лікар ОСОБА_1

Встановлено, що в КЗ «Молочанська районна лікарня» залишилась працювати лікар стоматолог, яка має значно вищу кваліфікацію.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи до уваги ту обставину, що відповідач, видавши зазначений наказ №10-О від 15.05.2017 року про звільнення позивачки зв'язку з скороченням штату працівників врахував, що ОСОБА_1, в ситуації, що склалась, не мала переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників.

Крім того, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що звільнення є незаконним з тієї підстави, що на час звільнення вона була на курсах підвищення кваліфікації, так як відповідного наказу головним лікарем видано не було, зареєстрована заява про надання ОСОБА_1 відпустки та відповідного наказу також не було, листок непрацездатності у цей час ОСОБА_1 також не видавався.

Разом з тим, відповідно до ст. 49-2 ч.1, 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Представником відповідача суду було надано акт № 1 про відмову підписати наказ про наступне вивільнення з роботи. Відповідно до даного акту комісією у складі головного лікаря ОСОБА_2, головного бухгалтера ОСОБА_9, лікаря невропатолога ОСОБА_8, економіста ОСОБА_10, завгоспа ОСОБА_6, було вкладено акт в тому, що 14.03.2017 року лікар зубний ОСОБА_1 відмовилась підписати наказ № 30 від 14.03.2017 року «Про попередження» про наступне вивільнення з роботи з 15.05.2017 року в звязку із скороченням її посади і про неможливість подальшого її працевлаштування.

Дійсно, згідно з повідомленням Головного управління держпраці у Запорізькій області від 01.08.2017 року за № 68/028-05/4753, про розгляд звернення, направленого на імя ОСОБА_1, під час проведення інспекційного відвідування встановлено, що 14.03.2017 року, відповідно до наказу від 14.03.2017 р. за № 30 про скорочення чисельності працівників КЗ «Молочанської районної лікарні» Токмацької районної ради Запорізької області ОСОБА_1 було попереджено про вивільнення з роботи з 15.05.2017 року в звязку із скороченням посади зубний лікар, відповідними діями керівництвом установи дотримано вимоги ч. 1 ст.49-2 КЗпП України, а саме попереджено за два місяці про наступне вивільнення. Від підписання вищезазначеного наказу ОСОБА_1 відмовилась, про що 14.03.2017 року був складений ОСОБА_6 про відмову підписання наказу від 14.03.2017 року. Додатково повідомлено, що механізм поновлення порушених трудових прав працівників, визначений главою ХV КЗпП України. Ця функція здійснюється комісіями по трудових спорах і судами, куди ОСОБА_1 має право звернутись за захистом своїх порушених прав.

Однак в судовому засіданні під час допиту свідків (членів комісії), які підписали акт № 1 про відмову підписати наказ про наступне вивільнення з роботи, було зясовано, що жоден з них особисто не був присутнім під час ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про її майбутнє звільнення за скороченням штату. Відповідачем не доведені зазначені обставини.

Згідно з поясненнями головного лікаря ОСОБА_2, головного бухгалтера ОСОБА_9, лікаря невропатолога ОСОБА_8, економіста ОСОБА_10, завгоспа ОСОБА_6 14.03.2017 року вони не заходили в кабінет до ОСОБА_1, а чекали в коридорі. До кабінету позивача заходила лише в.о. секретаря Влєзько Ю.М., яка в судовому засіданні стверджувала, що повідомляла ОСОБА_1 про те, що позивач підпадає під скорочення, при цьому ОСОБА_7 зазначала, що між нею та ОСОБА_1 відбулась розмова щодо скорочення, і вона дала ОСОБА_1 прочитати зазначений наказ, про те що ОСОБА_7 оголошувала позивачу наказ № 30 від 14.03.2017 року вона суду не повідомляла, хоча свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_10 зазначали, що через двері чули, як ОСОБА_7 зачитувала наказ ОСОБА_1 Таким чином, показання свідків є суперечливими та непослідовними.

Сама ж позивач вказувала на те, що дійсно 14.03.2017 року до неї в кабінет приходила ОСОБА_7 та між ними відбулась розмова про те, що вона звільнена, і їй необхідно пройти курси підвищення кваліфікації, мови про скорочення штату працівників не було. Безпосередніх свідків розмови між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 не було, що не оспорюється сторонами. Перебування свідків в коридорі під час ознайомлення з наказом не відповідає вимогам чинного законодавства. Тому, підстав стверджувати про те, що ОСОБА_1 відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом №30 від 14.03.2017 року у суду немає, та, відповідно, немає підстав стверджувати, що позивач належним чином за 2 місяці до звільнення була повідомлена про майбутнє звільнення.

Таким чином, звільнення позивача відбулось з порушенням ст.49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

За таких обставин, наказ № 10-О від 15.05.2017 року, яким ОСОБА_1 лікаря зубного, звільнено 15 травня 2017 року у звязку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України, є не обґрунтованим. Тому, позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню, необхідно поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря зубного в КЗ «Молочанська районна лікарня».

Крім того, підлягає частковому задоволенню вимога позивача про стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до повідомленням Головного управління держпраці у Запорізькій області від 01.08.2017 року за № 68/028-05/4753, про розгляд звернення, направленого на імя ОСОБА_1, під час проведення інспекційного відвідування також встановлено, що всупереч п.2 ст.47 КЗпП України, згідно з якою у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, керівництвом КЗ «Молочанської районної лікарні» не було направлено ОСОБА_1 наказ про звільнення, на її домашню адресу було відправлено лише повідомлення, що трудова книжка та наказ про звільнення знаходяться у відділі кадрів КЗ «Молочанська районна лікарня» на першому поверсі в кабінеті № 3.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Дійсно, в день звільнення позивача ОСОБА_1 15.05.2017 року на робочому місці не було, оскільки вона перебувала на курсах підвищення кваліфікації з 15.05.2017 року по 13.06.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва №1088 до диплома «Про проходження підвищення кваліфікації та перепідготовки молодших медичних і фармацевтичних спеціалістів», актом №2 від 15.05.2017 року про відсутність на робочому місці без поважної причини більше 4 годин підряд протягом робочого дня зубного лікаря ОСОБА_1

Щодо актів про відмову від отримання трудової книжки від 15.05.2017 року, то викладена в них інформація не відповідає дійсності. Так, в актах зазначено, що в присутності ОСОБА_1 15.05.2017 року їй намагались вручити трудову книжку та вона відмовилась від ознайомлення з наказом про звільнення. Однак в судовому засіданні встановлено, що 15.05.2017 року ОСОБА_1 взагалі не було на роботі, що підтверджується актом №2 від 15.05.2017 року про відсутність на робочому місці без поважної причини більше 4 годин підряд протягом робочого дня зубного лікаря ОСОБА_1, поясненнями свідків, позивача та представника відповідача.

На наступний день після проходження зазначеного підвищення кваліфікації та перепідготовки ОСОБА_1, згідно з її поясненнями, що не оспорюється і представником відповідача, прийшла в КЗ «Молочанська районна лікарня», та ОСОБА_1 було повідомлено, що вона звільнена у звязку із скороченням штатів. Однак ні наказ про звільнення, ні трудову книжку ОСОБА_1 в цей день не вручили.

Лише 27.07.2017 року позивачу було направлено копію наказу про звільнення та прохання прийти до КЗ «Молочанська РЛ» кімната № 3 за отриманням трудової книжки.

Зазначене є порушенням ст.47 КЗпП України.

У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2017 року по день поновлення на роботі.

Однак день звільнення є останнім робочим днем, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме не з 15.05.2017 року, а з наступного за ним дня, а саме з 16.05.2017 року по день поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 № 110, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Відповідно до наказу КЗ «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради за № 10-О від 15.05.2017 року, ОСОБА_1 звільнена з 15 травня 2017 року у звязку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Таким чином, останнім робочим день ОСОБА_1 є 15 травня 2017 року.

Враховуючи те, що за змістом ст. 235 КзпП України у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі з дня звільнення, оскільки день звільнення є останнім робочим днем, ОСОБА_1 підлягає поновленню з 16 травня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Судом встановлено, що позивач звільнена з роботи з 15 травня 2017 року, вказаний день був останнім робочим днем позивача, тому строк вимушеного прогулу необхідно обраховувати з 16 травня 2017 року по день ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі - 07 грудня 2017 року.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Порядком не передбачено, що розрахункові місяці мають бути повністю відпрацьовані. Якщо протягом розрахункового періоду (тобто разом в сумі за 2 останні календарні місяці перед звільненням) відпрацьовано хоча б один день, обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи з нарахувань за цей день.

Враховуючи, що позивач була звільнена з посади 15.05.2017 року розрахунковим періодом для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є березень та квітень 2017 року.

Відповідно до довідки Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької областівід 07 грудня 2017 року за № 238, КЗ «Молочанська районна лікарня» працює у режимі 5-ти денного робочого тижня.

Відповідно до довідки Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької областівід 18.10.2017 року за № 37, у березні 2017 року ОСОБА_1 відпрацьовано 22 дні, нарахована заробітна плата 1724,80 гривень; у квітні 2017 року ОСОБА_1 відпрацьовано 14 днів, нарахована заробітна плата 1270,90 гривень.

Таким чином, у березні заробітна плата позивача за 22 робочих дні становила 1724,80 гривень, в квітні за 14 робочих днів 1270,90 гривень. Всього за 36 відпрацьованих днів у березні-квітні 2017 року позивачу було виплачено 2995,70 гривень.

Виходячи із заробітної плати за два останні місяці та кількості робочих днів в цих місяцях (2995,70 грн : 36 днів), середньоденна заробітна плата становить 83,21 гривень.

Згідно листа Мінсоцполітики України № 11535/0/14-16/13 від 05.08.2016 р., «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», вбачається, що робочих днів у період, який є предметом даного позову: з 16.05.2017 року по 07.12.2017 року, було: травень 2017 року 12 днів, червень 2017 року - 20 днів, липень 2017 року - 21 день, серпень 2017 року - 22 дні, вересень 2017 року 21 день, жовтень 2017 року 21 день, листопад 2017 року 22 дні, грудень 2017 року 5 днів.

Таким чином, кількість робочих днів, що підлягають обрахуванню при вирахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку, згідно п. 8 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та враховуючи межі позовних вимог, за вказаний період з 16.05.2017 року по 07.12.2017 року включно, складає 144 дні.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької областіна користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 16.05.2017 року по 07.12.2017 року включно, в сумі - 11982,24 гривні (83,21 гривень (середньоденна заробітна плата) * 144 робочих днів), при цьому питання вирішення сплати з цієї суми обов'язкових платежів у вигляді податку, зборів та інших обов'язкових платежів є обов'язком сторін при виплаті вказаної суми.

Відповідно до ст.367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а також стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, то судовий збір у розмірі 1280 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст., ст. 10, 60, 88, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача головний лікар Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря зубного в Комунальному закладі «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області.

Стягнути з Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.05.2017 року по 07.12.2017 року в сумі 11982 (одинадцять тисяч девятсот вісімдесят дві) гривні 24 копійки, з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов'язкових платежів.

Відповідно до ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, а також стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Комунального закладу «Молочанська районна лікарня» Токмацької районної ради Запорізької області на користь держави судовий збір в розмірі 1280 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 08.12.2017 року.

Суддя: