печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2017 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Москаленко К.О.,

при секретарях Ольховській М.Г., Березовській К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про стягнення матеріальної шкоди.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», ОСОБА_2 - про стягнення страхового відшкодування.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.10.2017 позовні вимоги, заявлені до ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», залишено без розгляду.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07.02.2015 близько 16 год. 40 хв. у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням відповідача та автомобіля марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2, власником якого є позивач. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 06.03.2015 у справі №758/1788/15-п відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження. Позивач повідомив ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, про настання страхового випадку, та просив виплатити належне страхове відшкодування. Однак, позивачу так і не було виплачено страхове відшкодування, у зв'язку з чим він був вимушений звернутися до суб'єкта оціночної діяльності для проведення автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку. Відповідно до Звіту №38/1-15, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4, вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу, становить 93 173,59 грн., яку він просить суд стягнути з ОСОБА_2

У судовому засіданні представник позивача, позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши думку представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом їх дослідження, приходить до наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 07.02.2015 о 16:40 год. На перехресті Н.Вал-Набережно-Хрещатицька в м.Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням відповідача та автомобіля марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2, власником якого є позивач. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження. (а.с.7)

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 06.03.2015 у справі №758/1788/15-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. (а.с. 6)

За ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 07.02.2015, відбулася з вини відповідача, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», що підтверджується Полісом АС/8698268 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. (а.с. 8)

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення ст. 509 та з урахуванням приписів ст.ст. 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України, факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст.1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 цього Закону, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст. 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N1961-IV, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Разом з тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 511 ЦК України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України, договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі 6-2808цс15 та від 14 вересня 2016 року у справі N 6-725цс16.

Таким чином, позивач не позбавлений права звернення як до завдавача шкоди - ОСОБА_2, так і до страховика - ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО».

Разом з тим, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування розміру матеріальної шкоди позивачем долучено Звіт №38/1-15, складений суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4, відповідно до якого вартість матеріального збитку складає 93 173,59 грн. (а.с. 9-26)

В свою чергу, в процесі розгляду справи представником відповідача в спростування доводів позивача щодо визначення розміру матеріального збитку було заявлено судово-автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Однак, цивільна справа повернулася з експертної установи з повідомленням про неможливість виконання експертного дослідження, оскільки, експерту не були надані матеріали, необхідні для проведення експертизи, зокрема, кольорові фотознімки пошкодженого транспортного засобу та транспортний засіб для огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Водночас, відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12.06.2009, висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Таким чином, для підтвердження реальної вартості завданого позивачу матеріального збитку необхідно було провести судову експертизу, яка була заявлена представником відповідача, однак, не проведена з вини позивача.

Суд не може приймати долучений позивачем Звіт, як належний та допустимий доказ, оскільки, експерт, який проводив експертизу, не попереджався судом про кримінальну відповідальність за неправильне складання звіту та відмову від виконання покладених на нього обов'язків експерта.

У зв'язку із викладеним, суд відхиляє доводи позивача щодо розміру матеріального збитку, заявленого до стягнення, оскільки, вказані обставини позивачем не підтверджено належними та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст ст.9, 22-31,35,36 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ст.ст. 1187, 1194, ст.ст. 10, 11, 31, 60, 61, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Печерського

районного суду міста Києва К.О. Москаленко