Номер провадження: 22-ц/785/1761/17
Головуючий у першій інстанції Рева С. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Гірняк Л.А.,

при секретарі судового засідання Поліхранової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, -

ВСТАНОВИЛА:

12 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, в якому просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між нею та відповідачем з 7 грудня 1997 року по 1 вересня 2014 року (т. 1 а.с. 2-4).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року позов задоволений, встановлений факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_2 з 7 грудня 1997 року по 1 вересня 2014 року (т. 1 а.с. 116-117, головуючий - суддя Рева С.В.).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення (т. 1 а.с. 162-163, головуючий - суддя Калініченко Л.В.).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 26 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду, по якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, позовні вимоги позивача залишити без розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, посилаючись на те, що він ніколи не проживав з позивачем однією сім'єю, а тому в них не було спільного господарства та спільного бюджету, між позивачем та відповідачем були дружні, любовні та романтичні стосунки. Крім того, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції були задоволенні вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю у період з 1997 року по 2014 рік, у той час як Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, а положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент виникнення правовідносин, не передбачали визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу (т. 1, а.с. 166-172).

В судовому засіданні в апеляційному суді представник відповідача та відповідач апеляційну скаргу підтримали. За клопотанням сторони відповідача, оскільки справа була розглянута в заочному порядку, і суд першої інстанції відмовив в перегляді заочного рішення, були допитані свідки.

Позивачка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення сторін, показання свідків, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року зміні, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведений факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з 7 грудня 1997 року по 1 вересня 2014 року.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає за необхідним вказати на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з 17 травня 1995 року відповідач ОСОБА_2 розірвав шлюб з ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 15).

З копій фотографій (т. 1, а.с. 16-28) та копій особистих листів ОСОБА_2, адресованих ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 у період з березня 1998 року по квітень 2004 року (т. 1, а.с. 29-69) вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали місце романтичні та любовні стосунки (що не заперечувалось відповідачем). При цьому, походження фото, своє на них знаходження та обставини, за яких відповідач на них був сфотографований з позивачкою, пояснити відповідач не зміг, пославшись на пам'ять. Вказані відносини, зафіксовані наданими суду листами та фотографіями, як правило є частиною шлюбних відносин та/або випадкам проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та мають тривалий та стійкий характер, за яких сторони спільно проживають (що також не заперечувалось сторонами), та як правило, мають спільний побут, бюджет тощо. В такому випадку сторона відповідача, не визнаючи обставини, на які вказує сторона позивача, повинна не тільки їх заперечувати, та/або посилатись на «відсутність будь-яких інших відносин, крім романтичних та любовних». На думку суду, відповідач повинен був надати пояснення щодо кожного з наданих доказів (особливо це стосується фотографій), з яких будь-яка особа, а не тільки суд, міг би зробити висновок, що дійсно люди з значним життєвим досвідом, в тому числі, що знаходились раніше у іншому шлюбі, мешкаючи разом тривалий час, знаходились виключно «у романтичних та любовних стосунках», не маючи спільного побуту та бюджету тощо. Разом з тим, відповідач не спростував доказів, наданих позивачкою, та вірогідних пояснень на користь своє версії подій не надав.

З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2010 року ОСОБА_2, надаючи нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_3А на укладання правочину, щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, що проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, під час укладання ОСОБА_3 нотаріально посвідченого договору дарування садового будинку від 26 лютого 2010 року (т. 1, а.с. 100), зазначив, що він проживає в АДРЕСА_2, проживаючи з ОСОБА_3 однією сім'єю з грудня 1997 року, але не перебувають у шлюбі між собою (т. 1, а.с. 101).

Факт спільного проживання за вказаною адресою також підтверджується заявами сусідів від 25 вересня 2014 року (т. 1, а.с. 12-14), полісом страхування життя ОСОБА_2, за договором страхування, укладеним 14 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «СК «ТАС» (т. 1, а.с. 10), а також листом доньки ОСОБА_2, яка мешкає за кордоном, від 9 грудня 2011 року з привітаннями, які адресовані спільно позивачу та відповідачу по справі, з наступаючим 2012 роком (т. 2 а.с. 45-46).

Крім того, в заяві ОСОБА_2 від 11 липня 2000 року про працевлаштування на борт судна ОСОБА_3 була зазначена найближчим родичем та дружиною (т. 1 а.с. 222). Також, 13 червня 2003 року ОСОБА_2, укладаючи з ЗАТ «БАНК Петрокоммерц-Україна» договір про депозитний вклад «Стандарт-еліт» зазначав адресу свого фактичного проживання як: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 229), що є місцем реєстрації ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 9, т. 2, а.с. 31). Депозитний вклад ОСОБА_2 та нараховані по ньому відсотки були отриманні у червні 2004 року ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 231, 232). Вказані докази свідчать про наявність спільного бюджету у сторін.

З пояснень відповідача ОСОБА_2, в тому числі в суді апеляційної інстанції, не вбачається заперечень щодо спільного проживання з позивачкою з 7 грудня 1997 року, коли він переїхав до позивачки, а тому факт, який він особисто підтвердив у вищезазначеній нотаріальній згоді щодо договору дарування, не знаходиться в жодному з протиріччі з встановленими судом обставинами справи. Разом з тим, доводи позивача щодо спільного проживання з відповідачем до вересня 2014 року не підтверджуються доказами та протирічать вищевказаній заяві позивачки про зміну місця проживання відповідача. Зокрема, колегія суддів звертає увагу на доводи та пояснення позивача ОСОБА_3 у власноручному письмовому клопотанні щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, в яких ОСОБА_3 зазначила, що з кінця березня 2012 року ОСОБА_2 змінив місце свого проживання та повністю усунувся від сплати комунальних платежів (т. 2, а.с. 21). Відповідно, період спільного проживання однією сім'єю між сторонами, який можна визнати доведеним та встановленим, обмежується 1 квітня 2012 року. В такому контексті не протирічить отримана відповідь управління соціального захисту населення в Київському районі від 30.05.2017 року (т.2, а.с. 24), що позивачка почала отримувати субсидії з 01.08.2011 року за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 54-а, кв. 22, оскільки вказане житло зареєстровано нею на праві власності, а сама позивачка зареєстрована в ньому з 07.06.2000 року (т.1, а.с. 31). Відповідно, вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу після 1 квітня 2012 року задоволенню не підлягали.

Окремо колегія суддів зауважує, що пояснення свідків з боку відповідача, які всі є близькими родичами відповідача, зокрема ОСОБА_5 - сестра відповідача, ОСОБА_2 - брат, ОСОБА_6 - донька, не тільки не спростували фактів повідомлених позивачкою з побуту сторін, а навпаки, якщо уважно проаналізувати їх свідчення, навіть не зважаючи на факт їх споріднення з відповідачем, не змогли спростувати пояснень позивачки щодо таких обставин спільного проживання сторін як призначення дати реєстрації шлюбу сторін на 05.07.2006 року, яке було скасовано за ініціативою відповідача і про яке вони були обізнані, наявність спільних фотографій, листів, листівок тощо. При цьому, впізнаючи позивачку, кожен зі свідків підтвердив, що свідчить щодо обставин справи зі слів відповідача. Колегія суддів звертає увагу також на те, що версія відповідача щодо оплатного надання послуг з боку позивача щодо охорони майна та користування ним під час його знаходження у рейсі не підкріплена жодним письмовим доказом.

Навпаки, свідки з боку позивачки - ОСОБА_7, яка була сусідкою сторін протягом тривалого часу, ОСОБА_8, який працював разом з відповідачем, та відвідував сторін до 2012 року, є незацікавленими особами, та будучі допитані в суді апеляційної інстанції підтвердили факт спільного проживання сторін. При цьому, підстав сумніватись в їх свідченнях у суду не має. В той самий час свідчення свідка ОСОБА_9 з боку позивача суд оцінює критично не тільки з точки зору того, що свідчить син на користь матері, а з точки зору, що принципових обставин, які б не визнавались відповідачем, проте на які посилалась позивачка, він суду не повідомив.

Крім невірного встановлення кінцевого моменту спільного проживання суд першої інстанції допустив невірне застосування норм матеріального права, що також вплинуло на правильність судового рішення.

Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року і законодавець не надав йому зворотної сили, а тому положення ст. 74 СК України можливо застосувати до правовідносин, що виникли після цієї дати. Виходячи з обставин справи, факт, який просив встановити позивач, став юридичним фактом, який породжує визначені юридичні наслідки, зокрема виникнення спільної власності, лише з 1 січня 2004 року. Оскільки позивач ОСОБА_3 просить встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року, то правила Сімейного Кодексу України на ці правовідносини не розповсюджуються, а положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, котрий діяв на час виникнення правовідносин, не передбачав можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім'ю України містив імперативну норму про те, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану - ч. 2 ст. 13 КпШС.

Таким чином, перебування у фактичних шлюбних відносинах за чинним на той час законодавством не створювало прав та обов'язків подружжя, а тому вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період до 1 січня 2004 року задоволенню не підлягають, оскільки такий факт не підлягає встановленню. Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в частині невірного застосування ст. 74 СК України.

Щодо посилань апелянта та його представника на те, що процедурні порушення, допущені судом першої інстанції, зокрема розгляді справи в порядку позовного провадження, є достатньою підставою для скасування рішення та залишення його без розгляду, то колегія суддів відхиляючи їх виходить з наступного.

Механізм на який посилається представник відповідача передбачений для випадків коли під час розгляду справи окремого провадження за заявою про встановлення факту суд вбачає ознаки спору про право (ч. 6 ст. 235 ЦПК України). В цьому випадку заява залишається без розгляду, а заявнику роз'яснюється право на звернення до суду на загальних підставах з позовом. Вказане правило могло бути застосовано, якщо б справа не була розглянута в порядку позовного провадження та, що є головне, не було б рішення по справі про поділ майна між сторонами провадження, яке переглядається в апеляційному порядку (справа № 520/11083/15ц/22ц785/354/17, головуючий - суддя Сєвєрова Є.С., судді Таварткіладзе О.М., Гірняк Л.А.). При цьому, оскільки вимога про встановлення факту за наявності спору в будь-якому випадку вже не може бути предметом розгляду в окремому провадженні, то, з врахуванням обмежень встановлених для стадії апеляційного провадження, зокрема, в частині неможливості поєднання справ на цій стадії, слід визнати, що єдиним шляхом вирішення спору між сторонами по суті залишається послідовний розгляд апеляційних скарг. Варіант запропонований стороною відповідача не має логічного завершення, і позбавляє сторону позивача права на доступ до суду та розгляд справи протягом розумного строку. При тому, варто зазначити, що позивачка звернулась до суду з позовом, недоліком якого слід визнати відсутність вимог про поділ майна, набутого під час спільного проживання, які були заявлені в рамках іншого позовного провадження, але вказаний позов було прийнято судом першої інстанції до провадження та було розглянуто в заочному провадженні. Щодо обставин, які сприяли ускладненню процесуальної ситуації, та фактично призвели до вищевказаної ситуації -існування двох самостійних справ (порушення судом першої інстанції норм процесуального права), колегією суддів прийнята окрема ухвала, оскільки допущені порушення норм процесуального права не обумовлюють безумовне скасування прийнятого процесуального рішення, проте на їх наявність посилається сторона відповідача, а тому суд апеляційної інстанції зобов'язаний на них відреагувати.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, то колегія суддів на підставі п.п.1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, та змінює рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року змінити. Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1) з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2) з 01 січня 2004 року по 01 квітня 2012 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Є.С. Сєвєрова

Л.А. Гірняк

13.06.2017 року м. Одеса