АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 641/7108/16-ц Головуючий суддя І інстанції Боговський Д. Є.
Провадження № 22-ц/790/3643/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_12, на заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 07 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_4, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 16 вересня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції було посвідчено її право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке виникло в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Посилаючись на те, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_4 та неповнолітні ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, які не є членами її сім'ї, а їх проживання порушує право користування нерухомим майном, на підставі ст.ст. 319, 321, 383 ЦК України, ст. 98 ЖК України ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою № АДРЕСА_1 (далі спірна квартира) шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та інших осіб, які зареєстровані чи проживають у зазначеній квартирі.

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в письмовій заяві проти виселення неповнолітніх осіб зі спірної квартири заперечувало.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2017 року позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 зі спірної квартири, вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою того ж суду від 05 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_12, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування посилався, зокрема на те, що право власності позивача на спірну квартиру виникло на підставі іпотечного договору, дійсність якого оспорюється в суді, укладеного відповідачем без згоди дружини та з порушенням прав їх неповнолітніх дітей.

За приписами ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржують, судова колегія рішення в частині вирішення позовних вимог до зазначених відповідачів не переглядає.

Таким чином рішення переглядається в апеляційному порядку в частині позовних вимог до ОСОБА_8 та неповнолітніх дітей.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення відповідачів зі спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є власником спірного житла, а тому наявні правові підстави для усунення їй перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів.

Колегія суддів не може погодитися із зазначеними висновками суду інстанції виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2009 року (т.2 а.с.15).

12 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. був укладений договір іпотеки, яким забезпечено виконання зобов'язань, що виникли у іпотекодавця ОСОБА_2. на підставі договору позики грошей у ОСОБА_3 Предметом договору іпотеки є спірна квартира.

16 вересня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції було посвідчено право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру на підставі зазначеного вище договору іпотеки (т.1 а.с.6).

Відповідно до наданої позивачем довідки від 27 липня 2016 року, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_4, та неповнолітні - ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, , ОСОБА_6 (т.1а.с.7)

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо виселення, ОСОБА_3 посилалась на положення ст. 391 ЦК України, де зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої ст. 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, ст. 109 цього Кодексу викладено у новій редакції.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Отже, за змістом вказаних вище положень закону особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло.

При виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. При цьому спосіб реалізації майна у зв'язку із зверненням на нього стягнення не має значення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4 ст.109 ЖК Української РСР).

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як встановлено судом та стверджується позивачем, остання набула права власності на спірну квартиру у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку». При цьому спірна квартира - предмет іпотеки, була набута у власність іпотекодавцем ОСОБА_2. не за рахунок позичених у ОСОБА_3 коштів за договором позики, виконання зобов'язань за яким було забезпечено іпотекою. Відтак члени сім'ї іпотекодавця можуть бути виселені зі спірного житла лише в порядку, встановленому ч. 2 ст. 109 ЖК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для виселення відповідачів є невірним, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України, вирішуючи спір, суд вищевказаних положень закону не врахував, невірно застосував положення ст.391 ЦК України, залишивши поза увагою підстави набуття позивачем права власності на спірну квартиру та те, що це житло було придбано попереднім власником ОСОБА_2. не за рахунок кредитних коштів, і не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_12 та неповнолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову про виселення зазначених осіб з квартири № АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_12, задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 07 лютого 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири № АДРЕСА_1 скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.І. Колтунова

А.В. Котелевець