Номер провадження 2/754/2800/17
Справа №754/492/17
РІШЕННЯ

Іменем України

14 червня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Панченко О.М.

при секретарі - Полярній М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 жовтня 2015 року було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від нього безвідсоткову позику у сумі еквівалентній 14 000 доларам США, що на момент підписання договору складало 338 800 грн., за курсом продажу валюти згідно даним визначеним на сайті http:// finance.ua/ в розділі «Заявки фізичних осіб». Договір було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Руновою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1900. Відповідно до умов договору повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками в сумі еквівалентній 778 доларів США за курсом продажу валюти згідно даним визначеним на сайті http:// finance.ua/ в розділі «Заявки фізичних осіб» на день оплати готівкою щомісяця протягом 18 місяців, починаючи з 28.11.2015 року. Згідно з п. 3.3 Договору у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 договору, позичальник буде зобов»язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення. Пунктом 7.2 договору встановлено, що він припиняється при порушенні позичальником графіка повернення чергової частини суми позики. У цьому випадку позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики. Відповідачем було здійснено лише один платіж 28.11.2015 року на суму 778 доларів США. 10.03.2016 року відповідачу було надіслано претензію про дострокове повернення суми позики та сплату пені та 3% річних у зв»язку з порушенням договору. Крім того, позивач звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, який було здійснено приватним нотаріусом КМНО Руновою Н.О. 25.04.2016 року на договорі про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів в розмірі 413 215.36 грн., які складаються з: суми неповернутої позики 333 458 грн. 84 коп.; пені 74 444 грн. 13 коп.; 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання в розмірі 1220 грн. 38 коп., плату за нотаріальні дії в розмірі 4092 грн., що складає 1% від суми боргу з урахуванням пені та 3% річних на 22.04.2016 року. На даний час відповідач має борг перед ним у розмірі еквівалентному 13222 доларам США, оскільки повернув лише 778 доларів США із суми позики - 14 000 доларів США. Враховуючи курс долара США, що визначений договором, сума боргу у гривні еквівалентна 13222 доларам США на 28.12.2016 року становить 365059.42 грн. В зв»язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом, просив суд про стягнення з відповідача пені в період 25.04.2016 року по 13.08.2016 року, що складає 110 днів в розмірі 200782.68 грн.

Відповідач в свою чергу звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати удаваним договір позики, що був укладений між ним та ОСОБА_1 28.10.2015 року, мотивуючи вимоги позову тим, що договір був укладений для приховання фактично укладеного між його сторонами договору купівлі-продажу з розстроченням платежу транспортного засобу НОМЕР_2, автомобіль марки «ІВЕКО», модель 40С18, 2007 року випуску, синього кольору. Саме 28.10.2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено правочин купівлі продажу зазначеного автомобіля, який був оформлений довідкою рахунком ААЕ №426028, а позивач ініціював оформлення правочину купівлі продажу як договір позики у взаємозв»язку з договорами застави.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали в повному обсязі вимоги позову та просили суд про його задоволення. Щодо вимог зустрічного позову, то просили відмовити в його задоволенні як безпідставному та необґрунтованому.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічного позову та заперечував проти вимог первісного позову. Просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі, відповідно відмовити в задоволенні вимог первісного позову.

Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічні вимоги позову повинні бути залишені без задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем по справі 28 жовтня 2015 року було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від нього безвідсоткову позику у сумі еквівалентній 14 000 доларам США, що на момент підписання договору складало 338 800 грн., за курсом продажу валюти згідно даним визначеним на сайті http:// finance.ua/ в розділі «Заявки фізичних осіб». Договір було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Руновою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1900.

Відповідно до умов договору повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками в сумі еквівалентній 778 доларів США за курсом продажу валюти згідно даним визначеним на сайті http:// finance.ua/ в розділі «Заявки фізичних осіб» на день оплати готівкою щомісяця протягом 18 місяців, починаючи з 28.11.2015 року.

Згідно з п. 3.3 Договору у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 договору, позичальник буде зобов»язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що він припиняється при порушенні позичальником графіка повернення чергової частини суми позики. У цьому випадку позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було здійснено лише один платіж 28.11.2015 року на суму 778 доларів США.

10.03.2016 року позивачем відповідачу було надіслано претензію про дострокове повернення суми позики та сплату пені та 3% річних у зв»язку з порушенням договору. Крім того, позивач звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, який було здійснено приватним нотаріусом КМНО Руновою Н.О. 25.04.2016 року на договорі про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів в розмірі 413 215.36 грн., які складаються з: суми неповернутої позики 333 458 грн. 84 коп.; пені 74 444 грн. 13 коп.; 3% річних за прострочення виконання грошового зобов»язання в розмірі 1220 грн. 38 коп., плати за нотаріальні дії в розмірі 4092 грн., що складає 1% від суми боргу з урахуванням пені та 3% річних на 22.04.2016 року.

На даний час відповідач має борг перед позивачем у розмірі еквівалентному 13222 доларам США, оскільки повернув лише 778 доларів США із суми позики - 14 000 доларів США. 14000 (сума позики) - 778 (повернуто) = 13222 (борг). Враховуючи курс долара США, що визначений договором, сума боргу у гривні еквівалентна 13222 доларам США на 28.12.2016 року становить 365059.42 грн.

Керуючись п. 3. 3 договору позивачем було нараховано пеню в розмірі 0,5% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення. Період нарахування пені з 25.04.2016 року по 13.08.2016 року, що складає 110 днів в розмірі 200782.68 грн., які позивач і просив стягнути з відповідача на його користь.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає другій стороні ( позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості .

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов»язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Згідно чинного законодавства, зокрема ст. ст. 549-550 ЦК України, встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов»язання.

В судовому засіданні судом також встановлено, що у провадженні суду на даний час знаходиться на розгляді цивільна справа про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення боргу з відповідача на користь позивача за договором позики.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог первісного позову, оскільки вони є доведеними позивачем при розгляді справи, розрахунок пені виконаний позивачем суд бере до уваги та вважає його правильним.

Щодо вимог зустрічного позову, то судом було встановлено наступне.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 28 жовтня 2015 року між сторонами у справі було складено договір наступного змісту: «За даним договором позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі еквівалентній 14 000 доларів США, що на день підписання цього договору становить 338800 грн. готівкою» (п. 1.1). «Підписання цього договору позичальником засвідчує факт передачі йому зазначеної в п. 1.1 суми позикодавцем» (п.2.2). «У випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 даного договору, позичальник буде зобов»язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,5% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення» (п.3.3).

Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача за зустрічним позовом наголошувала, що зазначений договір не є борговим, вказаний правочин був укладений сторонами для приховання фактично укладеного між ними договору купівлі продажу з розстроченням платежу транспортного засобу - НОМЕР_2, автомобіль марки «ІВЕКО», модель 40С18, 2007 року випуску, синього кольору.

За договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку (ч. 1 ст. 827 ЦК України).

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6063цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача за зустрічним позовом не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування того, що між сторонами відбулася купівлі - продаж транспортного засобу.

Твердження представника позивача за зустрічним позовом, що договір позики було укладено в той самий день, коли було укладено договір купівлі продажу транспортного засобу, судом оцінюються критично, оскільки відповідачем за зустрічним позовом в судовому засіданні категорично заперечувався той факт, що ці два правочини якимось чином пов»язані між сообою.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки позивачем за зустрічним позовом не було доведено, що саме цей правочин є удаваним, а саме приховує укладений між сторонами договір купівлі - продажу транспортного засобу.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 294, 360-7 ЦПК України; ст. ст. 203, 235, 525, 526, 610 - 612, 627, 638, 827, 1046, 1048, 1050 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 пеню в розмірі 200 782 грн. 68 коп. та судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2007 грн. 83 коп.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий: