22-ц/775/780/2017(м)
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Митрофанова Є.Г.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Баркова В.М., Зайцевої С.А.

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

20 червня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання боржником зобов*язань, передбачених умовами договору кредиту. З урахуванням уточнень, позивач остаточно заявив вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, станом на 28 лютого 2017 року, в сумі 30 317,01 грн., яка складається з: 5866,41 грн.- заборгованості за кредитом, 21314,12 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом, 3136,48 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також понесених судових витрат в розмірі 1600 грн.

18 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., заподіяної неправомірними діями відповідача. Моральна шкода полягала у незаконних вимогах від нього протягом 2016 та 2017 років сплати на користь банка грошових коштів в різних розмірах, які висувалися шляхом надсилання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» текстових повідомлень та здійснення дзвінків на його особистий номер мобільного оператора; розміщення в будинку та перед квартирою, де він мешкає, оголошень конфіденційного та образливого змісту, які зачіпають його гідність, з вимогами прибути та виконати дії по погашенню заборгованості за кредитом, а також погрозами демонтувати двері у його відсутності, накласти стягнення на квартиру, де він проживає, оголосити його в розшук; недостовірних повідомлень про необхідність прибути та отримати відгук у виконавчу службу для зняття арешту з його майна та закриття провадження після сплати відповідної грошової суми, а також публічних звернень до мешканців будинку з проханням повідомити наявну про нього інформацію, в зв'язку із оголошенням у розшук. Зазначені дії відповідача порушують вимоги закону щодо забезпечення банківської таємниці та конфіденційності інформації щодо клієнта, призвели до розголошення його персональних даних та відомостей про його матеріальний стан, в результаті чого з вини банка він був вимушений надавати пояснення на запитання мешканців його будинку, які є для нього сторонніми людьми, приймати заходи для отримання інформації щодо арешту належного йому майна, що принизило його честь та гідність та спричинило йому моральні страждання.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Малервейн М.С., заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції зазначив, що з досліджених письмових доказів встановлено, що мають місце істотні розбіжності щодо умов кредитного договору з наведеними обставинами у позові; що договір кредиту не містить такої умови, як розмір грошових коштів; що довідка про умови кредитування за відповідним типом картки не є належним доказом узгодження умов кредитного договору між сторонами. При цьому заява відповідача від 22 лютого 2010 року, хоча і має письмову форму, однак за своїм змістом та правовим характером не відповідає вимогам закону, встановленим до кредитного договору, не може свідчити про його укладення та не є підставою для застосування наслідків неналежного виконання зобов'язань і нарахувань за кредитом. Позивачем не надано доказів того, що представлені Умови і правила надання банківських послуг підписані відповідачем і саме їх розумів ОСОБА_2, підписуючи заяву про надання кредиту. В рішення також зазначено, що строк позовної давності до заявлених вимог за заявою відповідача суд не застосовує, оскільки дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог і відмовляє у позові саме з цих підстав.

З висновками суду погодитися не можна.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Встановлено, що 22 лютого 2010 року між сторонами укладено договір без номеру, за яким ОСОБА_2 отримав у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своє бажання до укладення кредитного договору ОСОБА_2 виразив у вигляді заяви поданої банку, яку власноруч підписав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

З пояснень ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції вбачається, що після укладення цього договору він отримав кредитну картку зі строком дії на чотири роки і почав користуватися кредитними коштами на свій розсуд.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність договірних відносин між сторонами є неправильним, оскільки спростовується, які поясненнями учасників правовідносин, так і представленими письмовими доказами.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Таким чином, у справах про невиконання умов будь-яких договорів позивач має довести, що у відповідача є зобов'язання, яке їм не виконано, а відповідач, що зобов'язання їм виконано відповідно до умов договору, або не виконано не з його вини.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Зі справи вбачається, що взяті на себе зобов'язання ОСОБА_2 не виконав, у зв'язку з чим, станом на 28 лютого 2017 року, виникла заборгованість за кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 28 лютого 2017 року, за відповідачем рахується заборгованість за кредитом на суму 32 332,86 грн. і складається з заборгованості за кредитом - 5 866,41 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 21 314,12 грн., заборгованості за пенею та комісією - 3 136,48 грн., штрафів: фіксована частина - 500 грн. та процентна складова - 1 515,85 грн.

В апеляційному суді ОСОБА_2 пояснив, що про наявність заборгованості за кредитним договором йому стало відомо у березні 2011 року, оскільки на телефон почали приходили СМС повідомлення; він звертався до позивача за роз'ясненнями з приводу вимог про погашення заборгованості, що не може підтвердити документально, але відповіді йому не надали. На 29 листопада 2013 року знав, що борг становить більше 5000 грн.

Отже колегією встановлено та матеріалами справи доведено, що мало місце порушення умов кредитного договору, що полягало в невиконанні відповідачем договірних зобов'язань у визначений у договорі строк.

Згідно з заявою ОСОБА_2 від 22 лютого 2010 року, підписання якої відповідач не заперечував, він ознайомився та погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг, правилами надання послуг (виконання робіт), а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді; своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанкі. Одночасно клієнт виразив згоду з тим, що ця заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом у повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом проценти, винагороду й неустойку (штраф, пеню) не пізніше дати, зазначеної в повідомленні банку; позичальник зобов'язаний сплатити банку, зокрема, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у банку виникли підстави для стягнення неустойки; при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню від суми простроченого платежу; при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості (п.п.3.1(п.5.6.1),3.2,3.3,6.5,6.6,8.6).

За положеннями п.п.6.4, 9.5 Умов та правил надання банківських послуг, у разі незгоди з діями банку клієнт має право на розірвання договору та закриття карткового рахунку, але цих дій ОСОБА_2 не здійснив.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що відсутність на Умовах і правилах підпису ОСОБА_2 є підставою для відмови банку у позові, з посиланням відповідача в апеляційному суді на практику Верховного Суду України з цього приводу, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки правові висновки Верховного Суду України відносно Умов і правил надання банківських послуг (відсутність підпису клієнта) стосувалися тільки строків позовної давності, які були збільшені банком без письмової згоди особи. Таких обставин в даній справі не встановлено.

З пояснень відповідача та справи вбачається, що при подачі зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 зазначив, що у жовтні 2011 року він отримав від банку лист з додатками у вигляді рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитом, витрат банку на оплату адвоката та судових витрат і тому вважав, що його відносини щодо укладеного кредитного договору від 22 лютого 2010 року з банком припинилися і борг погашений (а.с.38-40,70).

В судовому засідання апеляційного суду відповідач пояснив, що фактично будь-яких оплат на погашення суми 8 979,07 грн., вказаної у листі, він не проводив, до виконавчої служби його з приводу цих сум ніхто не викликав, представлене рішення він вважає підробкою, фальсифікацією та зловживанням банку.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» допускав направлення відповідачу в 2011 році такого листа, але пояснив, що додане рішення це свого роду інформаційне повідомлення клієнта про можливі наслідки застосування до нього заходів у разі непогашення заборгованості. До суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в 2011 році банк не звертався і рішення у встановленому законом порядку ніяким судом не ухвалювалося.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.58,59 ЦПК України).

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, розглянувши представлену відповідачем суду ксерокопію листа з назвою «рішення», колегія суддів дійшла висновку, що представлені докази є неналежними, до уваги не приймаються і не можуть бути підставою для відмови ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові, оскільки спір в установленому законом порядку до звернення позивача з даним позовом 20 червня 2017 року не вирішувався.

Ухвалюючи рішення про відмову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом, суд, крім іншого, дійшов висновку про незастосування за заявою позичальника строку позовної давності до цих вимог через їх необґрунтованість позову.

Проте, ці висновки суперечать встановленим обставинам справи, представленим доказам та нормам матеріального права. Колегія вважає, що строки позовної давності для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором позивачем не пропущено.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Встановлено, що ОСОБА_2 22 лютого 2010 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно з пп. 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що вперше ОСОБА_2 була видана кредитна картка НОМЕР_4 зі строком дії на 4 роки, що не заперечував відповідач (а.с.57).

Відповідно до представленого позивачем розрахунку заборгованості та руху коштів по кредитній картці приходна операція, надходження готівки за платіжною карткою здійснено 01 листопада 2011 року на суму 4015 грн., в подальшому фінансова операція списання за поповнення мобільного телефону проведена 06 грудня 2011 року; перерахунок коштів по карткам здійснювався 04 липня 2014 року (а.с. 6-9,50-55,60-64).

За поясненнями представника позивача в подальшому карта була перевипущена, що передбачено умовами договору, і новий строк дії картки 4149****3994 визначено до серпня 2016 року.

На підтвердження цих обставин позивач надав довідку про наявність у ОСОБА_2 кредитних карток - НОМЕР_4 видана 22 лютого 2010 року зі строком дії до січня 2013 року та НОМЕР_5 видана 08 листопада 2013 року зі строком дії до серпня 2016 року; розрахунок заборгованості з якого вбачається, що 04 липня 2014 року за кредитною карткою ОСОБА_2 була здійснена фінансова операція на суму 76,10 грн.; відомості про те, що ця сума перерахована з кредитної картки 5577****3532 на картку 4149****3994; фото клієнта з продуктом/карткою (а.с.60,107,168-169,186).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 визнав, що він дійсно повторно звертався до банку з приводу отримання кредитної картки і представлені позивачем фото зроблені при його зверненні до банка.

Доводи відповідача на те, що після закінчення строку дії першої кредитної картки він не користувався послугами банку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення кредиту та процентів колегія до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються наведеними вище доказами та матеріалами справи.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За договором , що визначає щомісячні платежі погашення кредиту кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України).

Зважаючи на те, що строк дії картки отриманої відповідачем встановлений до серпня 2016 року, а до суду банк звернувся 20 червня 2017 року, то строк позовної давності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» для звернення до суду за захистом порушеного права не пропущено.

Враховуючи обставини справи та норми права, колегія вважає, що рішення суду про відмову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 22 лютого 2010 року підлягає скасуванню, а вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом та процентами підлягають задоволенню в сумі 27 180,53 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 5 866,41 грн. та заборгованості по процентам - 21 314,12 грн.

З апеляційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що позивач просив про скасування судового рішення в частині відмови банку в позові до ОСОБА_2 в повному обсязі та задоволення вимог банку.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо підстав відмови банку у позові про стягнення пені та штрафу у зв'язку з безпідставністю вимог, оскільки вважає, що вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3136,48 грн. та штрафів (фіксована частина та процентна складова), задоволенню не підлягають з інших підстав.

Так, за положеннями ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення пені (штрафу) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Згідно представленого розрахунку заборгованості за кредитним договором, пеня була нарахована позивачем на заборгованість ОСОБА_2 за кредитом з 01 серпня 2011 року, а до суду банк звернувся 20 червня 2017 року, отже підстави для стягнення з відповідача пені за період з 01 серпня 2011 року до 13 квітня 2014 року відсутні у зв'язку зі збігом строку пред'явлення вимоги.

Що стосується наступного періоду - з 14 квітня 2014 року до 28 лютого 2017 року, то ці вимоги банку не підлягають задоволенню на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яка визначає, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно Розпорядження КМУ № 1275-р від 02.12.2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», в переліку міст, де проводиться антитерористична операція, зазначене місто Маріуполь.

Так, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача на користь банку пені в розмірі 3 136,48 грн. та штрафів - фіксована частина 500 грн. та процентна складова 1515,85 грн.

Враховуючи, що відповідач зареєстрований та проживає в м.Маріуполі, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», нарахування пені на суму заборгованості за договором позики від 22 лютого 2010 року, укладеним між позивачем і відповідачем, та штрафу, є неправомірним, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені та штрафів.

Зі справи вбачається, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними, з огляду на вимоги ст.61 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», винними діями працівників ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права ОСОБА_2 порушенні та потребують захисту. Враховуючи, що поширена позивачем інформація не відповідає дійсності, є негативною, та такою, що порушує право на повагу до гідності, честі та ділової репутації, в розумінні ст.2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», позивачу дійсно завдано моральних страждань. Крім того, зміст розповсюдженої інформації щодо оголошення боржника в розшук з погрозами звернути стягнення на нерухоме майно, які є публічними на протязі тривалого часу, безумовно мають психологічний тиск на особу, впливають на її внутрішній стан, як особистості, поряд з оточуючими, та завдають шкоди нормальним життєвим зв'язкам особи і дають підстави для відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із рішенням суду про стягнення на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди, позивач в апеляційній скарзі посилався на те, що банк не вчиняв жодних дій направлених на заподіяння моральної шкоди клієнту; факту заподіяння моральної шкоди не доведено, а тому висновки суду зроблені на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є слушними і погодитися з рішенням суду в цій частині не можливо, враховуючи наступне.

Відповідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема, якщо вона полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з роз*ясненнями, викладеними в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. ОСОБА_2 посилався на те, що внаслідок незаконних дій банку по стягненню з нього суми заборгованості, були розголошені відомості про нього, як клієнта банку, що становлять банківську таємницю, а за своїм змістом ці відомості принижують його честь та гідність, як особистості. Зокрема, заявник вказував, що 15 березня 2016 року банк на вхідній двері квартири по вул.Лавицького, 15-18 наклеїв оголошення де зазначив, що квартира буде стягнута банком, а сам ОСОБА_2 оголошений у розшук; 08 червня 2016 року на двері квартири було вивішене оголошення з вимогою оплатити 37 300 грн., прибути по вул.Енгельса,54 для отримання відгуку виконавчої служби; 15 вересня 2016 року - на дверях під'їзду з'явилося оголошення, що заявника оголошено у розшук та з проханням повідомити про можливу інформацію на телефон ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»; 13 травня 2017 року на дверях квартири була прикріплена вимога про оплату 34 000 грн. При цьому, ОСОБА_2 вказував, що в діях ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має місце порушення Законів України «Про банки і банківську діяльність» та «Про інформацію», а тому, на підставі ст.ст.23,1167 ЦК України, банк повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження своїх позовних вимог в цій частині, ОСОБА_2 надав листівки, деякі з яких з логотипом «ПРИВАТБАНК», в яких відображені відомості про те, що банк має намір звернути стягнення на нерухомість по вул.Лавицького,15-18; повідомлення Департаменту безпеки кредитних операцій з вимогою до ОСОБА_2 про проведення оплати кредиту; інформаційний лист про розшук боржника ОСОБА_2 (а.с.110-114.)

Крім того, ОСОБА_2 надав роздруківки з фотографій, на яких, на думку заявника, відображені працівники ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», які приклеїли оголошення на двері квартири АДРЕСА_1 13 травня 2017 року о 10.20 год.(а.с.91).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно ч.1 ст.31 Закону України «Про інформацію», у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею , зокрема, відомості про банківські рахунки клієнтів, фінансово-економічний стан клієнтів тощо (ст.60 Закону України «Про інформацію»).

Статтею 1076 ЦК України встановлено, що банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пояснила апеляційному суду, що представлені письмові листівки та інформація, яка на них відображена не містять будь-якої конфіденційних даних про клієнта і останнім не доведено, що банк має відношення до розповсюдження цієї інформації.

Згідно з положеннями п.п.5.4,5.5 Умов та правил надання банківських послуг, до яких приєднався ОСОБА_2 за договором від 22 лютого 2010 року, клієнт згідно Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» дає згоду на передачу і отримання банком від/в бюро кредитних історій інформація про себе, а саме, доступ до своєї кредитної історії, як для укладення договору про надання банківських послу, так і на період його дії, факт згоди клієнта підтверджується підписанням заяви; банк має право будь-яким способом

доводити до відома третіх осіб заборгованість позичальника за цим договором, а також про наявність (відсутність) і стані майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань, у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань за цим договором, а у разі виїзду позичальника за межі території України - з моменту підписання сторонами цього договору (а.с.15).

Отже, можливість розповсюдження певної інформації про клієнта, була доведена до позичальника при укладенні договору, а тому, висновки суду про незаконність дій позивача та порушення прав та законних інтересів ОСОБА_2 є безпідставними.

Як вбачається з наданих листівок, долучених до справи, джерело їх походження не встановлено, безперечних доказів того, що ця інформація стала відома іншим особам, крім пояснень ОСОБА_2, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не представлено (а.с.110-114).

Тому, враховуючи обставини справи та нормами матеріального закону апеляційний суд вважає, що вимоги ОСОБА_2 про відшкодування йому моральної шкоди є необґрунтованими та недоведеними.

Крім того, за роз*ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Будь-яких мотивів визначення ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. суд не обґрунтував і в рішенні не навів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позов ОСОБА_2 щодо відшкодування йому моральної шкоди, з підстав заявлених позивачем в порядку ст.1167 ЦК України не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами існують договірні правовідносини, а не деліктні (позадоговірні), за наявності яких, у разі винних дій відповідача, наступає відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди на підставі Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про інформацію», то в цій частині вимоги ОСОБА_2 апеляційний суд вважає безпідставними та недоведеними.

За таких обставин, рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_2 з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України, у зв'язку з ухваленням нового рішення, колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати у справі по оплаті судового збору в сумі 3 360 грн.(1600+1760), які складаються з витрат по сплаті судового збору при подачі позовної заяви та оплаті апеляційної скарги (а.с.1,138).

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2017 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, проживає АДРЕСА_1, телефон НОМЕР_3) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором без номеру від 22 лютого 2010 року, яка виникла станом на 28 лютого 2017 року, в сумі 27 180,53 грн. (двадцять сім тисяч сто вісімдесят грн. 53 коп.), яка складається із заборгованості за кредитом - 5 866,41 грн., заборгованість по процентам - 21 314,12 грн.

У позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення штрафів, заборгованості за пенею та комісією відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, проживає АДРЕСА_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір 3 360 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: В.М.Барков

С.А.Зайцева