АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1790/17 Головуючий 1 інст. Панас Н.Л.
Справа № 635/6306/15-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: спори, що виникають із договорів
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі за текстом ПАТ «УкрСиббанк», відповідач), в якому просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 27.05.2008 року, укладений між нею та відповідачем.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 27 травня 2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір №0, згідно з яким вона отримала кредит у розмірі 61900 доларів США, що дорівнює, в еквіваленті за курсом НБУ на час укладання договору - 300215 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних та з кінцевим строком повернення до 25.05.2029 року. Кредит був наданий на придбання нерухомості. У той же день, на забезпечення належного виконання нею своїх зобов'язань за кредитним договором, між нею та відповідачем був укладений договір іпотеки. Вважає, що даний кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме - банк не надав їй, как споживачеві, повної, достовірної та об'єктивної інформації про умови договору перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою; банк навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості відносно значення реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної відсоткової ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами та абсолютного значення подорожчення кредиту, яке узгоджене між сторонами договору в його умовах; банк у змісті договору не встановив та не визначив для позичальника умови договору, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача вказував, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Представник відповідача подав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, безпідставність доводів і вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судовим розглядом встановлено, що 27 травня 2008 року між ОСОБА_3 та акціонерним комерційним інноваційним банком ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір №0, згідно з яким ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 61900 доларів США, що дорівнює, в еквіваленті за курсом НБУ на час укладання договору 300215,00 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 12% річних та з кінцевим строком повернення до 25.05.2029 року.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 61900 доларів США, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в цій сумі. Надання кредиту здійснюється у наступний термін - 27.05.2008 року. У будь-якому випадку позичальник зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 25.05.2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково), відповідно до умов розділу 12 цього договору. Сукупна вартість кредиту визначається "Графком платежів, визначення сукупної вартості кредиту". Графік розрахований на дату підписання договору. Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 675 доларів СІЛА, в день сплати такого платежу - 27 числа кожного місяця.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно п.п. 22, 23 ст. 1 ОСОБА_5 України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Враховуючи, що кредит надано позивачу на споживчі цілі, а не для задоволення потреб, повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, до даних правовідносин застосовуються положення ОСОБА_5 України "Про захист прав споживачів".

За змістом статей 11, 18 ОСОБА_5 України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього ОСОБА_5 про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнану несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене абф визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не доведено того, що банк приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, відсоткової ставки, яка застосовується в договорі, ціни та інших істотних умов договору. При цьому висновки суду першої інстанції, окрім іншого, ґрунтувались на тому, що відсоткова ставка, яка вказується в договорі і реальна відсоткова ставка є різними величинами, а Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» і прийняті на підставі цього ОСОБА_5 інші нормативно-правові акти спірних правовідносин не регулюють.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Так, позивач не надав доказів та судовим розглядом не встановлено, що повна інформація про умови кредитування не була надана ОСОБА_3 перед укладенням договору, оскільки в матеріалах справи міститься інформаційний лист щодо умов кредитування, який був підписаний позивачем 27 травня 2008 року.

Крім того, у розділі 9 договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує: свою здатність виконувати умови цього договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника; що він володіє усіма необхідними документами, що необхідні для укладання цього договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору у день його підписання: що на день підписання договору відсутні будь-які судові розслідування з боку державних контролюючих органів, що можуть істотно та/або негативно впливати на фінансовий стан та кредитоспроможність позичальника: що надані позичальником у банк документи для розгляду питання щодо кредитування та інші документи, пов'язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України; що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними; що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами.

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони узгодили та зазначили в Договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.

Доводи апелянта про відсутність в інформаційному листі, наданому позивачеві перед укладанням спірного договору, орієнтовної сукупної вартості кредиту та типу процентної ставки (фіксована, плаваюча) як того вимагає ст. 11 ОСОБА_5 України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, спростовується змістом вказаного листа.

Так, у зазначеному інформаційному листі зазначено тип відсоткової ставки фіксована процентна ставка (абз. 4 арк. 2)

В останньому абзаці арк. 2, а також 1-5 абз. арк.. 3 інформаційного листа зазначено орієнтовні додаткові витрати, які понесе позичальник порівняно з сумою, що підлягає поверненню згідно договору та буде збільшена на: суму процентів, що буде сплачено позичальником за користування кредитними коштами; вартість послуг нотаріуса - до 4 000 грн.; суму державного мита за посвідчення договору іпотеки - 0,01% від ринкової вартості предмета іпотеки; суму страхових внесків - до 1,5% від ринкової вартості придбаної нерухомості щорічно; проведення незалежної оцінки предмета іпотеки - до 1 000 грн.; суму комісії за надання кредиту - до 1,5% від суми кредиту.

Зі змісту інформаційного листа вбачається, що перед укладенням кредитного договору відповідачем було повідомлено ОСОБА_3 і про всі інші умови кредитування, передбачені ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору) та пунктом 2.1 Постанови НБУ № 168, про що свідчать п.10.13 кредитного договору та Інформаційний лист, власноручно підписаний ОСОБА_3

Крім того, відповідно до абз.2 ч.2 ст.11 ОСОБА_5 України «Про захист прав споживачів» відповідальність за ненадання відповідної інформації настає у вигляді штрафних санкцій, передбачених ст.ст.15 та 23 цього ОСОБА_5, а саме - споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Стосовно посилань апелянта на порушення відповідачем положень ст. 56 ОСОБА_5 України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 12 ОСОБА_5 України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то вони відхиляються колегією суддів, оскільки цими нормами передбачено право клієнта на отримання відповідної інформації за їх зверненнями та на їх вимогу. Фактів таких звернень позивача до банку судовим розглядом не встановлено.

Спірні правовідносини також не регулюються постановою Правління НБУ №98 від 28.03.2007р., якою затверджено Методичні рекомендації щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України. а тому посилання агента на її положення є помилковими.

Щодо доводів позивача про те, що оспорюваний договір був укладений нею під впливом обману з боку банку, то вказані доводи обґрунтовано були відхилені судом першої інстанції, виходячи з такого.

Частиною 1 статті 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз"яснив пленум Верховного суду України в пунктах 19, 20 своєї постанови №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину . На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В порушення вимог ст. 60 ЦК України ані позивачем, ані його представником не надано належних та допустимих доказів того, що банк приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, відсоткової ставки, яка застосовується в договорі, ціни та інших істотних умов договору, а також щодо наявності умислу в діях відповідача.

При цьому, безпідставними є і доводи апеляційної скарги, з посиланням на висновки судово-економічної експертизи від 20.07.2016 року №64, про те, що банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та показав в кредитному договорі занижені показники суттєвих умов договору,зокрема - процентної ставки за договором, що свідчить про приховування від позивача важливої інформації для здійснення ним свідомого вибору кредитодавця, а також - свідчить про сплату ОСОБА_3 на користь банку значно більших платежів, ніж зазначені в кредитному договорі.

Так, за змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 ОСОБА_5 України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Всі ці істотні умови містяться в кредитному договорі, і ОСОБА_3 погодилася з ними, підписавши договір.

Відповідно до п.5 ч.4 ст.11 ОСОБА_5 України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі зазначається річна процентна ставка за кредитом.

Пунктом 1.3.1 сторони спірного договору домовилися про сплату позичальником процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12.00% річних.

Тож, річна процентна ставка - це плата за користування позичальником кредитними коштами, розмір якої і порядок сплати та нарахування встановлюється договором.

Відтак, проценти, що сплачує позичальник за користування кредитом, є ціною договору, і ця ціна, як істотна умова договору, прямо в ньому зазначена (п.1.3.1).

На відміну від річної процентної ставки реальна процентна ставка істотною умовою кредитного договору не являється.

Так, поняття терміну «реальна процентна ставка» визначено в п.3.3 розд.З Постанови НБУ № 168, відповідно до якого банки зобов'язані в кредитному договорі (або в додатку до нього - п.3.1 Постанови) зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за формулою.

Таким чином, реальна процентна ставка розраховується за наведеною в Постанові № 168 формулою, виходячи із загальної суми вартості всіх витрат позичальника, пов'язаних з отриманням, погашенням кредиту та витратами на сплату процентів, комісій, платежів третім особам - за нотаріальне посвідчення договору іпотеки, страхування застави, тощо для розуміння позичальником того, якою є реальна процентна ставка, якщо її розрахувати із загальної суми всіх його витрат.

Тож, реальна процентна ставка, вирахована в Додатку № 1 (останній рядок колонки 7) до кредитного договору, і процентна ставка, зазначена в договорі, яка є платою позичальником за користування кредитними коштами, не є тотожними поняттями.

Це підтвердив і допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_5

З огляду на викладене,суд першої інстанції обґрунтовано відхилив у якості доказа по справі висновок судово-економічної експертизи №64 від 20.07.2016 року, оскільки, при складенні висновку, у відповідь на поставлені представником позивача питання, експерт здійснював розрахунок реальної відсоткової ставки за кредитним договором, укладеним між сторонами і провадив перевірку її відповідності вимогам діючого законодавства. У той час, як встановлено у судовому засіданні відсоткова ставка, яку сплачує позичальник і яка зазначена у кредитному договорі, і реальна відсоткова ставка - різні величини. А тому це не може братися судом як доказ недійсності укладеного кредитного договора.

Відмінність значення реальної процентної ставки, зазначеної в додатку № 1 до кредитного договору, і значення реальної процентної ставки, обрахованої експертом, обумовлюється різною методологією її визначення, а також відмінним терміном кредитування передбаченим договором.

При цьому позивачем не доведено, що методологія застосована банком суперечить положенням діючого законодавства.

Крім того, при перевірці відповідності щомісячного ануїтетного платежу вимог діючого законодавства, експертом бралась для обчислення формула, затверджена Рішенням ОСОБА_6 ДІУУ №31 від 11.09.2008 року.

Але, як пояснив у судовому засіданні експерт ОСОБА_5, офіційно затвердженої формули для перевірки ануїтетного платежу, який повинен здійснювати щомісячно позичальник, немає. Зазначена у висновку формула застосовуєься за аналогією.

Крім того, Закон України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" і прийняті на базі цього закону підзаконні нормативні акти, мають вузьку сферу застосування і не можуть застосовуватися до правовідносин щодо надання кредиту, забезпеченого іпотекою, якщо ці відносини не передбачають перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном.

Відносини, які склалися між сторонами щодо надання позивачеві споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном не передбачають, а тому зазначений Закон та підзаконні нормативні акти спірних правовідносин не регулюють.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав задоволення позову ОСОБА_3, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, у звязку з чим апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_2