ухвала

іменем україни

06 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Кафідової О.В., Гримич М.К., Маляренка А.В., Іваненко Ю.Г., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 09 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з цим позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 20 серпня 2005 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач отримав 20 серпня 2005 року та 10 квітня 2012 року платіжні карти з встановленим кредитним лімітом у 2005 році - 3 500 грн та у 2012 році - 4 000 грн, зі сплатою 36 % річних (за прострочку 72 % річних), з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 30 листопада 2015 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 13 052 грн 20 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 3 977 грн 95 коп., заборгованості за відсотками у сумі 7 976 грн 53 коп. та штрафів 500 грн (фіксована частина) і 597 грн 72 коп. (процентна складова).

Оскільки відповідач порушив умови договору щодо своєчасного погашення кредиту, то позивач просив стягнути з нього кредитну заборгованість і судові витрати.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 09 червня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 20 серпня 2005 року в сумі 13 052 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати по справі в сумі 1 378 грн.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 09 червня 2016 року змінено.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 20 серпня 2005 року станом на 30 листопада 2015 року у сумі 10 625 грн 55 коп., яка складається з 2 837 грн 45 коп. заборгованості по кредиту, 6 805 грн 93 коп. заборгованості по відсотках та 982 грн 17 коп. заборгованості по штрафу (500 грн фіксована частина та 482 грн 17 коп. процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 1 116 грн 18 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 288 грн.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено заявлені позовні вимоги.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, врахував заяву відповідача про застосування позовної давності.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 20 серпня 2005 року ОСОБА_6 звернувся до банку із заявою про відкриття рахунку та отримання кредитної карти з встановленим кредитним лімітом у сумі 3 500 грн, з процентною ставкою 36 % річних, зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії карти, з обов'язком щомісячно здійснювати погашення заборгованості у розмірі 7 % від суми заборгованості.

Вказаною заявою позичальник зазначив, що ознайомився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і Тарифами банку і виявив свою згоду на те, що вказана заява з Умовами, Правилами та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

У цей же день банком йому був відкритий рахунок та видано платіжну карту № НОМЕР_1 з кредитним лімітом у сумі 3 500 грн з терміном дії до 31 серпня 2008 року.

Згідно з п. 3.1.3. Правил користування платіжною картою по закінченню строку дії карти відповідна карта подовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо до початку місяця закінчення строку її дії не надійшло письмової заяви держателя карти про закриття картрахунку.

Такої заяви від ОСОБА_6 до банку не надходило.

Тому 10 квітня 2012 року на підставі його заяви банк видав ОСОБА_6 нову платіжну карту № НОМЕР_2 з кредитним лімітом у сумі 4 000 грн, з терміном дії до 30 вересня 2015 року. Картковий рахунок залишився той самий.

У зазначеній заяві ОСОБА_6 також зазначив, що ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами.

Згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг станом на 10 квітня 2012 року процентна ставка за отриманим кредитом складала 36 % на рік та 72 % на рік на прострочену заборгованість, у випадку порушення умов договору штраф становив 500 грн (фіксована частина) + 5 % від суми заборгованості.

Згідно з розрахунком заборгованості, який був наданий банком суду першої інстанції, заборгованість ОСОБА_6 за вищезазначеним кредитним договором станом на 30 листопада 2015 року складає 13 052 грн 20 коп., з яких: 3 977 грн 95 коп. - заборгованість за кредитом, 7 976 грн 53 коп. - заборгованість за процентами (з яких процентна ставка за поточною заборгованістю складає 36 % річних, а за простроченою заборгованістю - 72 % річних), 1 097 грн 72 коп. - заборгованість за штрафами.

Зазначений розрахунок складений без врахування позовної давності.

Відповідно до виписки з особового рахунку відповідача, він користувався як першою, так і другою платіжними картами. Заборгованість зі сплати кредитних коштів у нього виникла за карткою, отриманою 10 квітня 2012 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов'язання наступають наслідки, визначені ст. 611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Статтями 525, 612, 625 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Статті 256, 257, 259, 261 ЦК України передбачають, що позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частини 3, 4 статті 267 ЦК України регламентують, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду звернувся 15 січня 2016 року, а відповідач заявив про застосування позовної давності.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана