Справа № 595/1963/16-ц
Номер рядка звіту 55
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017

Бучацький районний суд Тернопільської області

Одноособово суддею Содоморою Р.О.,

при секретарі Пастушаку І.Д.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бучачі справу за позовом ПАТ «Галіція Дистилері» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди під час виконання трудових обов'язків в розмірі 79629,82 грн. завданої підприємству, мотивуючи тим, що він працював на посаді виконавчого директора ПАТ «Галіція Дистилері» з 2010 року до звільнення. 27 вересня 2016 року його звільнено із займаної посади на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, у зв'язку із втратою довір'я. Вважає, що ОСОБА_2 будучи посадовою особою підприємства мав право розпоряджатися майном, грошовими коштами товариства, зокрема мав право підпису документів, які є підставою прийняття, видачі, розподілу товарно-матеріальних цінностей і коштів. Відповідачем здійснювались приватні поїздки в межах України та за кордон, а саме, у 2014 році до Австрії та Польщі, у 2015 році до Польщі, Німеччини, Греції та в М.Севастополь, які профінансовані за рахунок підприємства на загальну суму 70025,77 грн. Також ОСОБА_2 під час перебування його у відпустці 10 та 11 лютого 2016 року отримано пальне на загальну суму 5394,36 грн. з використанням належної підприємству паливної картки №255023914.

В судовому засіданні представник позивача суду пояснив, що з 2010 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах в ПрАТ «Галіція Дистилері», обіймаючи посаду виконавчого директора підприємства, був посадовою особою і мав право розпоряджатися майном та грошовими коштами ПрАТ «Галіція Дистилері», мав право підпису документів, які є підставою для прийняття і видачі, розподілу товарно-матеріальних цінностей і коштів, а також розрахункових, кредитних і фінансових зобов'язань. З 10 по 21 вересня 2015 року ОСОБА_2 була здійснена поїздка до Греції, профінансована за рахунок коштів підприємства, включно з добовими, на загальну суму 24899,11 грн., а також ряд інших поїздок в межах України та за кордон в період з лютого 2014 року по серпень 2015 року. Розмір шкоди, заподіяної підприємству безпідставним відшкодуванням витрат на приватні поїздки ОСОБА_2 в межах України та за кордон в період з лютого 2014 року по вересень 2015 року, які видавалися останнім за службові відрядження, складає 70025,77 грн. Крім того, ОСОБА_2 з 10 по 11 лютого 2016 року в період його перебування у щорічній відпустці, використовуючи належну підприємству паливну картку №255023914, придбав на АЗС мережі «ОККО» у місті Бучач паливо на суму 5394,36 грн. Також, інвентаризаційною комісією підприємства була проведена інвентаризація, за наслідками якої була встановлена розбіжність (недостача) між бухгалтерськими даними та фактичними даними підзвітної особи. Згідно наслідків проведеної інвентаризації встановлена нестача виданих під звіт товарно-матеріальних цінностей, загальною балансовою вартістю, за вирахуванням зносу, 11667,83 грн.

При звільнені відповідача з належних до виплати йому при звільненні коштів, нарахованих 19.06.2016 року в сумі 74572,41 грн. згідно розпорядження по підприємству було проведено відрахування нарахованої суми, розмір непокритої шкоди, заподіяної підприємству нестачею товарно-матеріальних цінностей складає 4209,69 грн. Тому, завдана відповідачем шкода підприємству становить 79629,82 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Відповідач в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви, просить справу слухати у його відсутності.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.

Згідно наказу №10 від 11 квітня 2006 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ЗАТ «Галспирт» на посаду генерального директора.

26 липня 2010 року ОСОБА_2 було призначено на посаду виконавчого директора (наказ №83 від 26.07.2010 року).

Наказом №58 від 11 травня 2011 року ЗАТ «Галспирт» з 11.05.2011 року перейменовано в ПрАТ «Ґаліція Дистилері».

Наказом № 73 від 27.09.2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади згідно з п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України - у зв'язку із втратою довір'я до нього з боку уповноваженого власником органу.

Рішенням Бучацького райсуду від 13.02.2017 року ОСОБА_2 поновлено на посаді виконавчого директора, стягнуто з ПАТ «Галіція Дистилері» в його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 44696,64 грн. та 551,20 грн. судового збору, яке ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 13.04.2017 року, залишено без змін.

Згідно ухвали апеляційного суду, колегія суддів не вбачає, що основний зміст трудових обов'язків позивача становить виконання операцій, пов'язаних з безпосереднім обслуговуванням грошових та товарних цінностей. Позивач був наділений управлінськими функціями щодо розпорядження грошовими коштами підприємства (а не безпосереднім їх обслуговуванням), а тому він не відноситься до кола працівників, на яких у відповідних випадках поширюється дія п.2ч.1 ст.41 КЗпП України.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Коло трудових обов'язків виконавчого директора ОСОБА_2 визначено наказом №83 від 26.07.2010 року про призначення його на посаду виконавчого директора, а також довіреністю №1 від 12.05.2011 року та аналогічною за змістом довіреністю №1 від 4.04.2014 року, за підписом генерального директора ПрАТ "Галіція Дистилері".

Жодних інших документів, які б регламентували діяльність виконавчого директора, немає.

Згідно ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Згідно з вимогами п.2 ст.133 КЗпП України керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, установах, організаціях та їх заступники несуть обмежену матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей.

Згідно з роз'ясненнями, що викладені в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками» за шкоду, заподіяну зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних чи грошових цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних чи грошових цінностей, матеріальну відповідальність в межах прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, несуть винні в цьому директори, начальники і інші керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники; керівники та їх заступники будь-яких структурних підрозділів, передбачених статутом підприємства, установи, організації чи іншим відповідним положенням.

Власне положення, яке б регулювало порядок відряджень в ПрАТ "Галіція Дистилері" відсутнє. Товариством використовується Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон, затв. наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 р. №59, яка регулює порядок службових відряджень працівників органів державної влади та підприємств, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, та не поширюється в обов'язковому порядку на небюджетні підприємтва.

Пунктом 1 розділу II, пунктом 1 розділу III зазначеної Інструкції передбачено, що направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства і оформляється наказом.

Як вбачається з наявних у справі звітів, по спірних шести відрядженнях ОСОБА_2 було оплачено фактично понесені витрати, як проживання, добові та інші.

Зважаючи на те, що добові були виплачені ОСОБА_2 бухгалтерією товариства, порушень фінансової дисципліни чи будь-яких інших порушень в діях бухгалтера товариство не вбачає, тому ці обставини свідчать про те, що такі накази про відрядження були.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 вправі був відбувати у відрядження виключно за наказом генерального директора ОСОБА_3, вважає безпідставними, так як такі доводи спростовуються змістом наданих ОСОБА_2 повноважень.

Зокрема, довіреностями від 12.05.2011 року, 4.04.2014 року виконавчий директор ОСОБА_2 уповноважений бути представником товариства з правом здійснення від імені товариства у визначеному обсязі повноважень генерального директора, в тому числі вчиняти дії, необхідні та доцільні для забезпечення правильного та ефективного здійснення діяльності та ведення справ товариства, в тому числі вести переддоговірні переговори, тощо.

З врахуванням наведеного та посади, яку займав позивач, для відбуття його у відрядження було достатньо наказу за його власним підписом.

Отже, доводи представника позивача про порушення ОСОБА_2 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон є надуманими, та факти приватних поїздок ОСОБА_2 за рахунок коштів товариства є недоведеними.

Що стосується таких дій ОСОБА_2Г, як використання паливної картки підприємства під час відпустки 10-11 лютого 2016 року у приватних цілях на загальну суму 5394, 36 грн. за допомогою належної товариству паливної картки №255023914, то такі твердження судом оцінюються критично, оскільки суду не було подано жодного документу, який би засвідчував передачу відповідачу паливної картки за вказаним номером, тому твердження про її використання відповідачем у власних цілях є недоведеними.

Враховуючи відсутність доказів про передання зазначеної картки у виключне користування ОСОБА_2 та використання особисто ним цієї картки 10-11 лютого 2016 року, суд не вбачає підстав для висновку про використання ОСОБА_2 під час відпустки 10-11 лютого 2016 року у власних цілях палива на суму 5394, 36 грн. за рахунок коштів товариства.

Щодо нестачі матеріальних цінностей, переданих відповідачу під звіт на загальну суму 11 667, 83 грн., а саме : багажник на перевезення велосипедів, багажник на рейліг, каністра ПЕ 10 л, авто інвентор, мобільний телефон Nokia, монітор 23 Samsung ВХ 2335 TFT, пристрій безперебійного живлення Powercom BNT-1500, телевізор Trinitson, диктофон Olimpus VN-8600PC 2 Gb, конвектор електричний Люксель, стілець чорний А-14, то суд прийшов до висновку про те, що ці товарно-матеріальні цінності відносяться до малоцінних необоротних матеріальних активів, оскільки вартість деяких цінностей взагалі не визначена, а вартість кожного з решти не перевищує 1000 грн.

Крім того на документах, що підтверджують передачу ОСОБА_2 таких матеріальних цінностей як диктофона, телефона Nokia, монітора, конвектора, стільця чорного, телевізора, міститься факсимільний підпис ОСОБА_2, інструкції про порядок використання у товаристві факсимільного підпису суду не представлено, тому суд критично оцінює наявні у справі докази про передачу ОСОБА_2 зазначених товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, вищенаведені обставини встановленні Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області, яка набрала законної сили, а тому в силу ст. 61 ЦПК України не потребують доказування при розгляді даної справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести у встановлений цим Кодексом спосіб, свої вимоги або заперечення.

Таким чином згідно ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду обов'язок доказування умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу, покладено на власника або уповноважений ним орган. Виходячи із змісту позовної заяви, ПрАТ «Галіція Дистилері» не доведено передбачених законодавством підстав для стягнення з відповідача шкоди, завданої підприємству.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК України, не доведено наявності умов, передбачених статтею 130 КЗпП України, для покладення на ОСОБА_2 матеріальної відповідальності.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 130, 132, 134, 135-1, 138 233 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.1992 року, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-2015, 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позовіПАТ «Галіція Дистилері» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Бучацький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Р. О. Содомора