ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною, за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 липня 2005 року між банком та відповідачем було укладено договір № DNHDGK01270111, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 58 410 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України, що діяв на день отримання кредиту становило 294 970 грн 50 коп. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки № DNHDGK01270111, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 11 грудня 2013 виникла заборгованість в розмірі 79 026 доларів 90 центів США, в рахунок погашення якої ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на будинок, розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у вищевказаному житловому будинку.

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 липня 2005 року між нею та відповідачем було укладено договір № DNHDGK01270111, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 58 410 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України, який діяв на день отримання кредитних коштів становило 294 970 грн 50 коп. Щомісячний платіж за договором складав 606 доларів 56 центів США. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та нею було укладено договір іпотеки № DNHDGK01270111, предметом якого є належна позивачу квартира АДРЕСА_1. У квітні 2010 року у неї виникли труднощі з погашення кредиту. 17 березня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки, а нею було подано зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору з підстав надання кредиту в іноземній валюті. Під час розгляду даної справи сторони домовилися про укладення додаткової угоди до кредитного договору від 15 липня 2005 року. 11 січня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору на вкрай невигідних для позивача умовах, після чого вона отримала відстрочку щодо виселення із квартири, яка є предметом іпотеки. У зазначеній додатковій угоді було змінено суму отриманого кредиту, суму щомісячного платежу до 891 долари 56 центів США, строк позовної давності до 50 років; також було введено додаткові штрафні санкції стосовно тільки однієї сторони договору у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених процентів та 100 % від розміру неналежно сплачених винагород. Позивач зазначила, що не визнала умови додаткової угоди, а тому не проводила оплати банку за її умовами протягом останнього року. Посилаючись на викладене, позивач просила визнати додаткову угоду від 11 січня 2013 року до кредитного договору від 15 липня 2005 року № DNHDGK01270111недійсною з часу її підписання.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року позови ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року, в задоволенні позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення й передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В іншій частині заявник просить залишити судові рішення без змін, отже судові рішення у частині позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною, не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України в цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 15 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № DNHDGK01270111, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 58 410 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України, який діяв на день отримання кредитних коштів становило 294 970 грн 50 коп., з яких: 49 500 доларів США на купівлю житла, 8 910 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом терміном до 14 липня 2025 року.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № DNHDGK01270111, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 72,40 кв. м, житловою площею 36,90 кв. м.

11 січня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 15 липня 2005 року № DNHDGK01270111.

Погашення заборгованості позичальника за вищевказаним кредитними договором здійснюється згідно з графіком погашення кредиту (додатку № 1 до цієї додаткової угоди).

Відмовляючи у позові ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, керуючись положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дійшов висновку про те, що нерухоме майно яке є предметом іпотеки використовується як постійне місце проживання ОСОБА_3 та у неї відсутнє інше нерухоме житлове майно. А крім того, на порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України банком не надано доказів дійсного розміру заборгованості позичальника станом на час звернення до суду з даним позовом, що позбавляє суд можливості перевірити співмірність суми заборгованості за кредитом та вартості предмета іпотеки.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, а також вказав, що звертаючись до суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» не зазначило в позовній заяві про наявність додаткової угоди, а вимоги банку не узгоджуються із визначеними сторонами у цій угоді положеннями. При цьому, банк просив звернути стягнення на багатоповерховий будинок по АДРЕСА_1, тоді як згідно з договором іпотеки, укладеним між банком та ОСОБА_3 предметом іпотеки є квартира НОМЕР_1 у вищевказаному будинку.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, вирішуючи спір, суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, застосувавши Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаний закон не позбавляє кредитора права на задоволення вимог про стягнення заборгованості, а лише вказує на заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Також не можна погодитися із висновками судів попередніх інстанцій щодо не підтвердження банком розрахунку заборгованості.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем у позовній заяві було зазначено про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2005 року № DNHDGK01270111 у розмірі 79 026 доларів 90 центів США, що за курсом Національного Банку України відповідно до службового розпорядження від 11 грудня 2013 року становило 631 424 грн 93 коп. Крім того, до позовної заяви та протягом розгляду справи позивачем було неодноразово надано розрахунки заборгованості.

Також, заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначала, що розрахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо наявності в неї заборгованості за кредитом станом 11 грудня 2013 року в розмірі 79 026 доларів 90 центів США не є належним доказом наявності в неї заборгованості та заявляла клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи для встановлення дійсного розміру заборгованості.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропропетровська від 22 вересня 2014 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено у зв'язку із тим, що розгляд справи по суті не розпочато, отже ОСОБА_3 не обґрунтовано призначення відповідної експертизи. Крім того, вказано, що майже всі питання носять правовий характер і можуть бути вирішені під час розгляду справи в судовому засіданні.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-190цс15.

Відмовляючи у позові з підстав ненадання ПАТ КБ «ПриватБанк» належних доказів дійсного розміру заборгованості за кредитним договором, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вищевказані положення закону уваги та обставини справи уваги не звернули, не виконали вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, зокрема, не встановили відповідність наданого банком розрахунку кредитної заборгованості фактичним даним та матеріалам справи, не перевірили та у своїх рішеннях не зазначили період, за який здійснюється стягнення, з чого складається сума заборгованості, яка стягується, не надали оцінки правильності чи хибності розрахунку наданої позивачем заборгованості, і власних розрахунків цієї суми не навели, в результаті чого рішення ухвалені на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, суди дійшли висновку про те, що непідтвердження дійсного розміру заборгованості позбавляє суд можливості перевірити співмірність суми заборгованості та вартості іпотечного майна, у зв'язку із чим у позові слід відмовити.

У пункті 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Ухвалюючи оскаржувані рішення та зазначаючи про необхідність урахування співмірності заборгованості за кредитним договором із вартістю переданого в іпотеку майна при вирішенні вимог про звернення стягнення на нього, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України не врахували, що боржник не виконала зобов'язання за кредитним договором, не погасила основну та поточну заборгованість, нараховані проценти та неустойку за кредитним договором, у зв'язку із чим банк має законні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, судами не враховано, що згідно з наданим банком розрахунком заборгованості станом на 11 грудня 2013 року вона становить 631 424 грн 93 коп., а вартість предмета іпотеки згідно з п. 10 спірного договору іпотеки складає 250 222 грн 50 коп.

Крім того, судові рішення не містять мотивів із яких суди дійшли висновків щодо можливої неспівмірності вартості предмета іпотеки із розміром заборгованості за кредитом, оскільки вартість предмета іпотеки на час пред'явлення банком вимоги про звернення стягнення на нього судом також не встановлена.

Також, згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 2 ст. 11 цього Кодексу).

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК Українипідставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги.

Зі змісту позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що позивач визначив предмет спору - звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки № DNHDGK01270111, укладеним 15 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, вказавши при цьому площу вказаного предмета іпотеки та його місцезнаходження.

На порушення ст. ст. 10, 33, 130 ЦПК України суд першої інстанції не роз'яснив позивачу право на уточнення та зміну позовних вимог, ураховуючи те, що із позовної заяви та доданих до неї матеріалів, зокрема, кредитного договору, договору іпотеки та правовстановлюючих документів, фактично вбачається на який саме предмет нерухомості просив звернути стягнення позивач.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначені вище порушення призвели до передчасного вирішення спору у зазначеній частині, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх часткового скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик