Єдиний унікальний номер 235/472/17 Номер провадження 22-ц/775/2180/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Кішкіної І.В.

за участю секретаря Глушка С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу за позо-вом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, товариства з об-меженою відповідальності «Телебачення «Капрі» про захист честі, гідності, ділової репу-тації та відшкодування моральної шкоди

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 Сергійо-вич з позовною до ОСОБА_2, ТОВ «Телебачення «Капрі» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 10 та 11 січня 2017 року на сайті ТОВ «Телебачення «КАПРІ» розміщено 2 відео під назвами: «Директору школи №8 поби-ли вікна у квартирі (ВИДЕО)» та «Дежавю: ОСОБА_3 Снова Побили Окна (ВИДЕО)» .

У даних відео інтервю надає ОСОБА_2 - директор Родинської ОШ №8 та зазначає, що їй наскрізь побили вікна у гостинній та у спальні. Вона думає, що це робота Молодіжної партії, бо ОСОБА_1 їй погрожував.

Позивач зазначив, що негативна інформація щодо нього, висловлена відповідачем, має характер наклепу, є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ді-лову репутацію.

Позивач просив суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, відомос-ті, опубліковані на відео під назвою «Дежавю: ОСОБА_3 Снова Побили Окна (ВИДЕО)», визнати наклепом дії відповідачів з виготовлення та поширення інформації відносно позивача у відео під назвою «Директору школи №8 побили вікна у квартирі (ВИДЕО)» та відео під назвою «Дежавю: ОСОБА_3 Снова Побили Окна (ВИДЕО)», зобов'язати відповідачів спростувати відомості, поширенні ними у вищезгаданих відео у спосіб найбільш близький до способу їх поширення. Витрати пов'язані зі спростуванням відомостей покласти на відповідачів, стягнути з ОСОБА_2 50 000,00 грн. моральної шкоди, стягнути з відповідачів витрати на оплату судового збору.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 висловила лише свої припущення про те, хто їй побив вікна та своє відношення до цього. Крім цього ОСОБА_1 є депутатом Родинської міської ради УІІ скликання, отже є публічною осо-бою. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Таким чином оскільки судом не було встановлено розповсюдження негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репу-тацію, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задово-ленню.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2017 року ска-сувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інста-нції дійшов помилкового висновку, що висловлювання ОСОБА_2 містять оціночні судження, що не підлягають спростуванню.

Натомість відповідач у стверджувальній формі звинуватила позивача у скоєнні зло-чину, тобто розповсюдила недостовірну інформацію до того ж невизначеному колу осіб, оскільки відбулися трансляції по телебаченню та розміщення відео на сайті відповідача - ТОВ «Телебачення «Капрі».

Крім того позивач звертає увагу на те, що оціночне судження в образливій формі тільки тоді не тягне за собою покарання, коли воно має під собою підстави і не є надмір-ним.

Суд не врахував ту обставину, що висловлювання ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки матеріали цивільної справи містять докази того, що позивач не притягувався до кримінальної відповідальності за будь-який злочин.

Враховуючи, що негативна інформація має характер наклепу, то така інформація пі-длягає спростуванню.

Належним чином повідомлені сторони в судове засідання не з'явились (а.с. 115,116).

Від ТОВ «Телебачення «КАПРІ» надійшло клопотання про розгляд справи у їх від-сутність.

Від представника позивача, адвоката ОСОБА_4 надійшло клопотання про пе-ренесення судового засідання у звязку з її зайнятостю у іншому процесі, але до вказаного клопотання не додано жодного доказу, що представник позивача прийнає участь у іншому процесі.

Враховуючи, що явка у судове засідання Апеляційного суду не є обовязковою, з урахуванням положень ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розгля-нути справу за відсутностю належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши ма¬теріали справи та перевірив-ши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, а оска¬ржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є депутатом Ро-динської міської ради УІІ скликання (а.с.12).

Згідно листа Покровського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області від 17.01.2017 р. на імя ОСОБА_2 її заяву було зареєстровано до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 528. За резуль-татами проведеної перевірки встановлено, що ознаки кримінального правопорушення в діях ОСОБА_6 відсутні. Підстави для відкриття кримінального провадження відсут-ні.

В судовому засіданні було досліджено відеозаписи виступів ОСОБА_2, які бу-ли розміщені на сайті ТОВ «Телебачення «Капрі» 10 та11 січня 2017 року.

Згідно з іст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність ви-знаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вима-гати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і мо-ральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої не-достовірної інформації.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на ві-льне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухи-льно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх погля-дів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репута-ції, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайнови-ми правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як уні-кальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноп-рийнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Відповідно до статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигля-ді. Суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється Законом України «Про інформацію».

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репу-тація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і техніч-ної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недо-торканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформа-ції, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інфор-мацію.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших за-собах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопору-шення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або за-вдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викла-дення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в пуб-лічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інфо-рмації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немай-нові права.

В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, пере-конання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є во-на фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бу-ти притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не мі-стять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер

використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оці-ночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гід-ність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона впра-ві скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою

обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо су-б'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у та-кий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодува-ти завдану моральну шкоду.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних сво-бод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, ОСОБА_7 і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принци-пових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 сво-бода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належ-ним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, до-стовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базо-вою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії», суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є основною складовою права, захищеного ст. 10 Конвенції. Свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Свобода преси дає громадськості одну з найкращих можливостей дізнатися про ідеї та позиції політичних лідерів, публічних осіб і сформувати свій погляд на них. Відповідно межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, публічної особи, а не приватної особи. На відміну від останньої публічній особі неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з боку громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості.

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Єв-ропейської Конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припу-щення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практи-ки Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Євро-пейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

ОСОБА_5 є депутатом Родинської міської ради УІІ скликання.

У Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_8 Європи про право на не-доторканість приватного життя зазначається, що публічними фігура-ми є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економі-ки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інфор-мації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_9 Європи, вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародно-му рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському конт-ролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масо-вої інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкри-ваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підля-гають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч дове-де, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

Статтею 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» передбачено, що телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення ін-формації, що не відповідає дійсності, у разі якщо ця інформація розповсюджувала-ся без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками

телерадіоорганізації.

Як вбачається з обох відео ТОВ «Телебачення «Капрі», його працівники виступ ОСОБА_10 не коментували, висновків не робили, ніяким чином на адресу позивача не висловлювались.

Колегія суддів наголошує, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Дана правова позиція наведена у пункті 41 в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131).

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що від-повідач висловила лише суб'єктивні оціночні судження, свій особистий погляд, власну оцінку подіям, які відбулись.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальнос-ті за висловлювання оціночних суджень.

Судом не встановлено розповсюдження негативної та недостовірної інформації що-до позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію.

Таким чином доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розг¬ляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рі¬шення суду першої інста-нції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заяв¬лених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і за-лишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додер-жанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею закон-ної сили.

Судді: