Справа № 755/3863/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Астахової О.О.,

при секретарях: Швидкій Л.В., Зимницькій М.Е., Наумовій О.С.,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві судове засідання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 23.02.2015 року між нею та ОСОБА_2, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та стягнути із відповідача понесені судові витрати по оплаті судового збору.

Мотивуючи вимоги тим, що 23.02.2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування квартири, відповідно до умов якого позивач подарувала, а відповідач прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1

Разом з тим, позивач вказує, що під час укладання договору її волевиявлення не було вільним, даний договір нею було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини ( ст. 233 ЦК України), під впливом обману (ст. 230 ЦК України) та під впливом помилки (( ст. 229 ЦК України).

Так, з 12.02.2015 року по 13.02.2015 року позивач вказує, що вона перебувала на лікуванні у Медичному центрі «Добробут» та перенесла хірургічне втручання. Після виписки з лікарні не усвідомлювала значення своїх дій та не ставила на меті здійснити дарування квартири. Крім того, стан позивача після лікування та операції, обтяжувався тяжким емоційним та психічним станом через несприятливі сімейні обставини. Брат позивача ОСОБА_4 застосовувва фізичне насильство в сім'ї та неодноразово наносив тілесні ушкодження як позивачу так і їхній матері ОСОБА_5, з якою проживав спільно. Звернення позивача до правоохоронних органів, з метою притягнення брата до відповідальності, а також її намагання влаштувати останнього до медичної установи для проходження лікування від алкоголізму та наркоманії не дали результату.

У вересні 2014 року позивач познайомилась із відповідачем, який пообіцяв здійснити заходи впливу на правоохоронні органи, з метою притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за побиття матері. А також, за наявності підстав, надати допомогу для влаштування брата позивача до лікувальної установи. Однією з умов допомоги відповідача було передання йому квартири АДРЕСА_1 в оренду з правом суборенди на 4 роки.

Позивач вказує, що вона прийняла його умови в результаті чого, як виявилось пізніше, замість договору оренди вона уклала договір дарування, після чого відповідач зник та не відповідав на її дзвінки і повідомлення, що змушує позивача звернутись з даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивач, представники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позов підтримали, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач пояснила, що на час укладення договору вважала, що ситуацію, яка склалась в її сім'ї неможливо якимось чином вирішити інакше ніж скористатися послугами відповідача і зволікання може призвести до невідворотних наслідків. У позивача з матір'ю дуже близькі довірливі відносини і розуміння того, що вона ніяк не може допомогти рідній матері вкрай несприятливо впливають на емоційний та психічний стан позивача й досі. В намаганнях врятувати маму від жорстокого ставлення свого брата позивач не керувалася власними майновими інтересами, її спрямовував страх за життя близької особи. Відповідач знав про всі ці події життя позивача і скористався ними з метою отримання матеріальної вигоди. З якою метою позивач замовляла звіт про оцінку майна, отримувала довідку (форми 3) на квартиру, надавала нотаріусу технічний паспорт на квартиру вона пояснює тим, що була введена в оману відповідачем та помилилась щодо правової природи договору. В свою чергу відповідач скористався її фізичним, емоційним станом і під впливом тяжких обставин, нею було укладено оспорюваний договір.

Крім того, позивач наголошує, що після хірургічного втручання 12.02.2015 року вона перебувала у хворобливому стані, не могла пересуватись без сторонньої допомоги, відчувала безперервний біль, що позначалось на її емоційному стані, під впливом вказаних обставин у своїй сукупності нею було укладено договір дарування на вкрай невигідних умовах.

Представники позивача надали письмові пояснення та пояснили, що позивач перебуваючи під впливом тяжких обставин, поганому фізичному та психічному стані була введена в оману відповідачем, щодо істинної природи правочину. Так замість договору оренди, на підпис позивачу був наданий договір дарування, в той час як між сторонами відсутні близькі відносини, вони не перебувають у родинних стосунках, не мають спільного господарства, не проживають разом, що викликає сумнів у реальності намірів подарувати сторонній особі квартиру.

Обман зі сторони відповідача полягав у прихованні факту укладання саме Договору дарування, а не договору оренди. Позивач не знала, що укладає договір дарування, оскільки не мала наміру відчужувати квартиру, довіряючи відповідачу вважала, що підписує договір оренди. Більш того, ОСОБА_2 притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, в тому числі за шахрайство, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману та зловживання довірою.

За таких обставин укладений Договір не відповідає волевиявленню позивача та загальним принципам договорів дарування, а тому вважали, що його слід визнати недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_8 у судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі. З підстав викладених у письмових запереченнях просила у задоволенні позову відмовити.

Пояснила, що оскаржуваний Договір дарування квартири укладений між позивачем та відповідачем 23.02.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №1171.

До того часу сторони були знайомі значний час та перебували у гарних стосунках.

Після того, як у позивача виник намір подарувати квартиру відповідачу, вона самостійно здійснила всі дії, спрямовані саме на укладання договору дарування - зібрала всі необхідні документи в БТІ, отримала довідку форми 3 про склад осіб, що зареєстровані в квартирі, витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно тощо. Більш того, вона зверталась за консультативними послугами до брокера агенції нерухомості, що знаходиться поруч із нотаріальною конторою приватного нотаріуса Ковальчука С.П., який в подальшому здійснив посвідчення договору.

Крім того, представник відповідача звертає увагу, що позивач вказує, що укладаючи договір дарування, вона вважала, що укладала договір оренди квартири, при цьому вимог про визнання договору удаваним не заявляє, а наполягає на його вчиненні під впливом помилки, обману та тяжких для неї обставин.

Вважала, що правочин відповідає положенням статті 203 ЦК України; помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Текст оспорюваного договору дарування сторонами прочитано, зміст, значення та наслідки угоди їм роз'яснені і відповідають намірам сторін про що останніми проставлені підписи в договорі дарування. Під час укладення цієї угоди позивач розуміла значення своїх дій, оскільки була ознайомлена зі змістом договору, суть договору дарування роз'яснювалася їй та відповідачу нотаріусом.

Враховуючи, що позивачем не доведено, що договір було вчинено під впливом помилки (ст. 229 ЦК України), внаслідок обману (ст. 230 ЦК України), та під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК України), відповідач просить відмовити у позові.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. у судове засідання не з'явився, хоча про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11 дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала позивачу на підставі договору дарування від 29.09.2014 року, укладеного між батьком позивача - ОСОБА_12 та ОСОБА_1 (а.с. 104).

23.02.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №1171 (Далі договір). (а.с. 4-5, 100).

Згідно із п. 1 Договору Дарувальник подарував, а обдаровуваний прийняв в дар квартиру АДРЕСА_3, що в м. Києві. Квартира, що відчужується, складається з двох жилих кімнат, жилою площею 28,00 кв.м., загальною площею 44,10 кв.м.

Позивач зазначає, що вказаний договір був укладений під впливом помилки, обману та тяжкої обставини, що має істотне значення, а саме, щодо юридичної природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки на момент укладення оскаржуваного договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача. Вона мала намір передати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3, що в м. Києві в оренду відповідачу із правом суборенди на 4 роки за умови здійснення останнім заходів впливу на правоохоронні органи, з метою притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за нанесення тілесних ушкоджень матері або поміщення брата на лікування від алкоголізму та наркоманії.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходить з наступного.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За положенням ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими (постанова Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16).

Як було встановлено під час судового розгляду позивач вказує, що не розуміла правової природи укладеного договору, разом з тим, дана обставина не підтверджується належними та допустимим доказами.

В пункті 6 Договору зазначено, що Дарувальник та обдарований в присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення сторін за договором є вільним та відповідає внутрішній волі; договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені у праві укладати правочин; правочин вчиняється у формі, встановленій законом, він не суперечить правам та інтересам третіх осіб; вони не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин, у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти суть цього договору; проект цього договору складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними, та умов, які є обов'язковими, ним прочитаний, кожному зрозумілий і кожним схвалений.

Як убачається із матеріалів справи, на замовлення позивача було виконано ТОВ «АРТ-КОНСАЛТ» оцінку квартири АДРЕСА_4, що підтверджується звітом про оцінку майна від 23.02.2015 року (а.с. 110-114).

23.02.2015 року ОСОБА_1 була видана КП Керуюча Дирекція Дніпровського району м. Києва ЖРЕО № 403, довідка форми 3 на квартиру АДРЕСА_4. (а.с. 109).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на квартиру АДРЕСА_5, що в м. Києві на підставі укладеного між сторонами договору дарування. (а.с. 118).

Судом не встановлено і відсутність фактичного переходу права власності на квартиру до відповідача, оскільки як зазначає позивач вона у квартирі не проживала, після укладання договору дарування витрати на її утримання не несе, тобто фактично з моменту підписання договору відбулась її передача у фактичне право володіння, користування відповідача, вказане свідчить про наявність згоди у сторін договору щодо всіх його істотних умов.

Отже позивач не довела неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину.

Не знайшло свого підтвердження і обставина того, що ОСОБА_2 навмисно ввів ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Оскільки факт обману та умислу в діях відповідача, позивач також не довела.

Суд приймає до уваги, що ОСОБА_2 притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 190 КК України, та по відбуттю строку покарання був звільнений з місць позбавлення волі у 2013 році.

Разом з тим, наявність у відповідача судимості за корисливий злочин може його певною мірою характеризувати, проте не може бути підставою доведення умислу в його діях введення в оману позивача щодо обставин укладання оспорюваного договору.

У судовому засіданні встановлено, що позивач не зверталась до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення за фактом незаконного заволодіння її нерухомими майном шляхом обману або іншими протиправними діями.

Факт обману відповідачем позивача не було доведено і показами допитаних у судовому засіданнями свідків, оскільки жоден із них не показав суду про наявність умислу в діях ОСОБА_2 обставин, щодо яких ОСОБА_1 було введено в оману. Свідки не були очевидцями ні зустрічей сторін ні їх спілкування за допомогою засобів зв'язку.

Допитані свідки підтвердили погане самопочуття ОСОБА_1 після хірургічного втручання 12.02.2015 року, яке виражалось в утрудненні самостійного пересування без сторонньої допомоги. А також обставини того, що ситуація яка склалась у відносинах між матір'ю та братом позивача негативно впливали на її психоемоційний стан.

Свідки також показали, що зі слів ОСОБА_1, ОСОБА_2 пообіцяв їй посприяти у вирішенні питання лікування брата чи, за наявності підстав, його притягнення до відповідальності відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини вчинення правочину під впливом помилки та обману, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про їх недоведеність.

Щодо тверджень позивача про укладання договору дарування під впливом тяжкої обставини, то як зазначає Пленум Верховного Суду України, під тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Разом з тим, позивач посилається одночасно і на наявність обману та помилки.

Матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_5, ОСОБА_1 систематично здійснюються виклики до Оболонського поліції Головного Управління національної поліції у м. Києві, щодо хуліганських дій ОСОБА_4, завдання ним фізичного болю матері, вказані обставини також підтвердили і допитані свідки ( а.с.121).

Разом з тим, дана обставина не дає суду вважати, що стосунки які виникли в сім'ї матері позивача свідчать про тяжку обставину, для усунення або зменшення якої позивачу необхідно було укладати із відповідачем договір дарування квартири.

Як убачається із виписки з медичної карти № 126 від 30.12.2015 року виданої Медичним Центром «Добробут», ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні з 12.02.2015 року по 13.02.2015 року та 12.05.2015 року їй була проведена операція: «периреолярна мастектомія, ендопротезування молочних залоз. Пластика малих статевих губ». 13.02.2015 року у задовільному стані позивач виписана на амбулаторне лікування (а.с. 37, 74).

Суду не надано доказів того, що внаслідок вказаного хірургічного лікування ОСОБА_1 перебувала під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин, чи страждала в момент укладення договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його правової природи.

Заслуговують на увагу і твердження представника відповідача, що незважаючи на посилання позивача, що договір дарування було вчинено сторонами для приховання іншого правочину - договору оренди, позивач не звертається із позовними вимогами про визнання правочину удаваним.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 не мала наміру безоплатно передавати відповідачу право на належну їй квартиру.

Факт того, що у позивача є малолітні діти, не свідчить про те, що її волевиявлення під час укладання оспорюваного договору не було вільним. А тому, посилання представників позивача, на дану обставину, як на підставу для обґрунтування вимог щодо укладання ОСОБА_1 договору під впливом помилки, обману або тяжких обставин суд оцінює критично, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення позивачем не є підставою для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Отже, стверджуючи про наявність помилки, обману та тяжких обставин, позивач всупереч положенням ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на їх підтвердження. Також, допитані судом свідки не підтвердили обставин укладення договору під впливом помилки, обману, тяжкої обставини, оскільки жоден з них взагалі не був обізнаний ні з обставинами укладання договору, ні навіть з самим фактом його укладання.

Таким чином, судом не встановлено, що ОСОБА_1, вчиняючи правочин про укладання договору дарування квартири 23.02.2015 року, за яким передала безоплатно ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5, що в м. Києві діяла проти справжньої волі внаслідок введення в оману за умислом відповідача, помилки щодо істотних обставин правочину чи тяжких сімейних обставин.

А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що право позивача, про захист якого вона просить, не порушено.

На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору не відшкодовуються.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 229-233, 256, 261, 717 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 13.06.2017 року.