У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Григоренка М.П.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку відмовлено.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність, необгрунтованість та не відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Вказує, що відповідачі добровільно забрали всі свої особисті речі, залишили квартиру та з 2004 року проживають у Швейцарії, тобто жилим приміщенням вони не користуються більше визначеного законодавством терміну.

Крім того, відповідачі будь-якої участі у витратах на утримання квартири не приймають та не сплачують 13 років комунальні рахунки, хоч власність на квартиру зобов'язує до цього.

Оскільки, вона 80-річний інвалід 1-ї групи за свою мізерну пенсію сплачує всі комунальні послуги, їй необхідно виписати відповідачів з квартири для реалізації права на субсидію на вказану квартиру.

Також, судом при ухваленні рішення не враховано норми ст. 71,74 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 24 квітня 2002 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира № 92, що знаходиться в будинку № 8 по вул. Корольова в м. Рівне. Згідно запису, здійсненому начальником КП РМБТІ ОСОБА_4, право власності на 1/2 частину квартири зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Рівненського міського суду від 24 грудня 2004 року по справі № 2-9107/04.

Відповідно до адресної картки мешканців АДРЕСА_1 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у вказаній квартирі.

Відповідно до акту № 330 від 19 липня 2016 року, відповідачі не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст. ст. 141, 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, які мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідач ОСОБА_3,10.04.2001року народження є сином відповідачки ОСОБА_2, і зареєстрований у спірній квартирі з дня свого народження за згодою власника, яким на тотой час був ОСОБА_6, батько дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2, як співвласник квартири, може вільно володіти та користуватися квартирою, а не проживання останньої та її неповнолітнього сина в квартирі, не може слугувати підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або знятим з реєстраційного обліку у ньому, на підставі ст. 71, 72 ЖК України, оскільки ці норми застосовуються до наймачів та членів їх сімей.

За наведеного, суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Син відповідачки не проживає за місцем реєстрації не з власної ініціативи, а тому він не може бути визнаний на підставі ч.2 ст.405 ЦК України таким, що втратив право користування житлом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не приймають участь у витратах на утримання квартири та необхідність зняття їх з реєстраційного обліку для реалізації позивачем права на субсидію не свідчать про наявність правових підстав для позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_7

ОСОБА_8