АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7109/17 Справа № 205/2422/17 Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Дніпровської міської ради, третя особа - Відділ реєстрації майнових прав Управління реєстраційної служби департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 20 квітня 2005 року між нею та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, згідно умов якого позивач передала відповідачам 40000,00 грн. за 1/4 частину будівлі за адресою АДРЕСА_1. Вказані нерухомість належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №128/А від 10 грудня 2004 року. Сторони домовились, що повне оформлення документів на придбане нерухоме майно на ім'я ОСОБА_2 буде виконано після того, як відповідачами будуть отримані необхідні документи з КП ДМБТІ та ГоловАПУ. Після сплати коштів позивач разом із родиною вселилась в будинок АДРЕСА_1. На теперішній час договір купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року нотаріально не посвідчений, зареєструвати право власності на вказане нерухоме майно у ОСОБА_2 не має можливості, але разом з тим, вона починаючи з 2005 року із родиною проживає у вказаній будівлі, сплачує комунальні послуги, здійснює догляд та утримання майна, тобто добросовісно заволоділа чужим майном.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/4 частину будівлі літ. А-2, розташованої за адресою в АДРЕСА_1, загальною площею 645,6 кв.м., яке складається із 1/4 частини нежитлового приміщення, а саме: приміщення №4 - ІІ поверх: коридор - 9,4 кв.м., приміщення - 12,9 кв.м., приміщення - 44,4 кв.м., приміщення - 22,9 кв.м., приміщення - 15,1 кв.м., балкон - 0,5 кв.м., загальною площею частки - 105,2 кв.м., - в порядку набувальної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 07 вересня 2007 року по 21 жовтня 2013 року була зареєстрована АДРЕСА_2.

20 квітня 2005 року за договором ОСОБА_2 передала ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 40000,00 грн. за 1/4 частину будівлі розташованої за адресою в АДРЕСА_1 та отримала в свою власність квартиру №4 та все, що до неї відноситься згідно технічного паспорту та схеми-креслення.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно, володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України, враховував встановлені обставини та дослідженні у судовому засіданні докази та виходив із того, що позивачем не доведено тривалість володіння спірним нерухомим майном, не надано доказів проживання, утримання та обслуговування 1/4 будівлі в м. Дніпропетровськ по вул. П. Корчагіна, буд. 37 протягом 10 років.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апелянт вважає, що судом не відображені обставини справи, які мають значення для її вирішення, а висновки викладені в оскаржуваному рішення не відповідають дійсності та не підтверджуються достовірними доказами.

Так, апелянт вказує на те, що між ними з відповідачами по справі було укладено договір-купівлі продажу №128/4 від 10 грудня 2004 року, умови якого сторонами виконано частково: ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кошти за придбання нерухомості в розмірі 40000,00 грн., а останні передали їй ключі від 1/4 будівлі по АДРЕСА_1.

Інші умови договору, зокрема, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу та реєстрація за позивачем права власності на спірну нерухомість, відповідачами в добровільному порядку не виконуються.

Оскільки ОСОБА_2 з моменту підписання і передачі коштів та по сьогоднішній день проживає в 1/4 будівлі по АДРЕСА_1, користується добросовісно та відкрито вказаною нерухомістю, утримує та обслуговує її, то вона як добросовісний набувач має всі підстави для визнання за нею права власності в порядку набувальної давності.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, так як, по-перше, ОСОБА_2 не надала жодних належних в розумінні вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України доказів щодо дійсного проживання, користування, утримання та обслуговування 1/4 будівлі по АДРЕСА_1, наприклад, відомості про реєстрацію за вказаною адресою її та членів її родини, квитанції по сплаті комунальних послуг тощо, а, по-друге, позивачем не надано жодних відомостей та доказів стосовно власників спірного нерухомого майна та його технічної документації.

Так, інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року в п.6 зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Отже, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, слід враховувати, що володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Як вказано у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про судову практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що виходячи із змісту статті 344 ЦК України, пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а також враховуючи роз'яснення Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2011 року обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (частина перша статті 60 ЦПК України), є: тривалість, добросовісність, відкритість та безперервність володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає 10 років.

Відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном.

Щодо посилань апелянта на відсутність достовірних доказів на підтвердження висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні, то колегія суддів вважає за необхідне роз'яснити ОСОБА_2, що положеннями ст. ст. 11, 60 ЦПК України обов'язок по доказуванню обставин покладається на сторін по справі.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова