Справа № 373/523/16-ц Головуючий у І інстанції Керекеза Я. І.
Провадження № 22-ц/780/3053/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 21.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Голуб С.А., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та встановлення порядку користування земельною ділянкою,

у с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 25 грудня 1999 року вона з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі рішення суду від 24 лютого 2016 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами придбано житловий будинок по вул. Рибальській, 19 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області, який розташовується на земельній ділянці площею 0,12 га, та автомобіль марки «Таврія», державний номер НОМЕР_1. Зазначене майно було придбано на імя ОСОБА_3 В подальшому житловий будинок був перебудований спільними зусиллями, збудовано господарські будівлі і споруди, в результаті чого вартість будинковолодіння збільшилася. Позивач вказала, що після розпаду сімї неповнолітній син ОСОБА_4 проживає із нею, перебуває на її утриманні, має в будинку свою кімнату, а тому ця обставина зумовлює збільшення її частки у спільному майні.

Посилаючись на те, що добровільної згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею та виділити їй у власність в натурі 58/100 частин будинковолодіння № 19 по вул. Рибальській в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області (за третім варіантом поділу відповідно до висновку експерта), а за відповідачем визнати та виділити йому у власність в натурі 42/100 частин цього будинковолодіння; встановити порядок користування земельною ділянкою площею 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по вул. Рибальській, 19 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області; стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію в розмірі 5 000 грн. за 1/2 частину у праві спільної власності на автомобіль та понесені судові витрати.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 5 000 грн. за належну їй 1/2 частину у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Таврія», державний номер НОМЕР_1, та припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на вказаний автомобіль. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині незадоволених вимог позову, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Отже, відповідно до положень ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності на частину спільного майна, його розподіл в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що з 25 грудня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 24 лютого 2016 року на підставі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який згідно із довідкою Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області № 2956 від 18 грудня 2015 року проживає та знаходиться на утриманні позивача.

31 липня 2002 року згідно із договором купівлі-продажу на ім.я відповідача було придбано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами № 19 по вул. Рибальській в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області за 23 608 грн.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської Ради народних депутатів № 24 від 24 березня 1993 року за будинковолодінням по вул. Рибальській, 19 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області рахується земельна ділянка площею 1200 кв.м.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок було придбано у період шлюбу, однак його 47/100 частини придбано за особисті кошти відповідача, отримані від продажу власної квартири. При цьому, суд дійшов висновку, що поділ майна в натурі є неможливим, оскільки для переобладнання та перепланування будинку необхідно відповідний дозвіл виконкому місцевої ради, який позивачем не надано.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином норми сімейного законодавства, які встановлюють підстави та механізм поділу спільного майна подружжя, припускають існування факту спільної сумісної власності дружини і чоловіка в рівних частках, доки не доказано інше кимось із подружжя, а відтак обовязок доказування щодо спростування факту спільної сумісної власності подружжя законом покладається на того з подружжя, хто це заперечує.

Ураховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Як передбачено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 наполягав на тому, що спірний житловий будинок є його особистою власністю з огляду на те, що він придбаний за його особисті кошти, які були отримані від продажу квартири, що належала йому особисто.

Однак належних та допустимих доказів щодо придбання спірного житлового будинку саме за частину грошей від продажу квартири, що належала йому особисто не надано.

Зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 21 лютого 2002 року вбачається, що відповідач продав належну йому на підставі свідоцтва про право власності від 13 лютого 2002 року квартиру АДРЕСА_1 лише за 11 000 грн., тобто продаж квартири відбувся більше ніж за пять місяців до купівлі спірного будинку, а виручених коштів було недостатньо для укладення договору купівлі продажу 31 липня 2002 року (23 608 грн.).

Крім того, матеріалами справи встановлено, що після придбання житлового будинку він був перебудований спільними зусиллями подружжя, збудовано господарські будівлі і споруди, в результаті чого вартість будинковолодіння значно збільшилася.

За таких обставин, оскільки спірний житловий будинок був набутий у власність на підставі договору купівлі-продажу під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, він є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, незважаючи на те, що право власності зареєстровано за останнім, а їх частки є рівними.

Наявність правових підстав для відступу від рівності часток подружжя, визначених ч. ч. 2, 3 ст.70 СК України не вбачається, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Звертаючись до суду та уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_2 також порушувала питання про розподіл будинковолодіння між сторонами в натурі та встановлення порядку користування присадибною земельною ділянкою.

Згідно із висновком судового експерта № 39-16 від 15 січня 2017 року ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Рибальській, 19 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області, на час проведення експертного дослідження становить 377 224 грн. Також експертом запропоновано вісім варіантів поділу в натурі спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд та вісім варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,1218 га, що розташована по вул. Рибальській, 19 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області.

Вартість ремонтно-будівельних робіт та матеріалів по перебудові покрівлі в будинку по вул. Рибальській, 19 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області з чотирискатної та двоскатну з фронтонами та покриттям покрівлі шифером; вартість робіт по добудові кухні та санвузла будинку, заміні дверних і віконних отворів в будинку з деревяних на пластикові; демонтування печі; обладнанню ламінатом підлоги в житлових кімнатах будинку; штукатурки стін і стелі житлових кімнат будинку та поклейка їх шпалерами; побудови ганку будинку; облаштування каналізації та водопостачання спірного будинку становить 104 069 грн.

Для здійснення переобладнання й перепланування в будинку потрібно отримати дозвіл виконавчого комітету місцевої ради та узгоджень із компетентними органами, що передбачено ст. 152 ЖК УРСР.

У пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_5 України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам розяснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Отже, згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно висновку експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, так як така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.

Крім того, до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання.

Висновок суду першої інстанції про те, що дозвіл органу влади на переобладнання та перепланування у цій справі є необхідним, оскільки такі роботи не передбачають втручання у несучі конструкції будинку, є правильним з огляду на запропоновані варіанти поділу житлового будинку.

Так, у ст. 100 ЖК УРСР визначено підстави та умови переобладнання і перепланування жилого будинку, для чого необхідно отримати дозвіл органу влади. За змістом цієї норми права та з урахуванням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, перепланування це, зокрема, перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів.

Оскільки висновком експерта саме такі роботи передбачені як умова поділу в натурі житлового будинку, а також втручання в інженерні системи загального користування, то висновок суду про те, що на такі роботи потрібний дозвіл органу влади, є обґрунтованим, тобто наданий суду експертний висновок не було узгоджено позивачем з виконкомом, санітарно-епідеміологічною службою, органами пожежної безпеки, газопостачання та іншими органами.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в оскаржуваній частині не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання права власності на частину спільного майна.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 952,84 грн. судового збору за розгляд позовної заяви та 1 048,12 грн. апеляційної скарги, а всього 2 000,96 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити

частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності на частину спільного майна скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул. Рибальській, 19 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2 000,96 грн.

В іншій частині рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2017 року не переглядалось.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

ОСОБА_5