АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 766/2275/16-ц Головуючий в І інстанції: Гаврилов Д.В.
Провадження №22-ц/791/1246/17 Доповідач: Радченко С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючий Радченко С.В.

судді: Вейтас І.В.,

Колісниченко А.Г.

секретар Давиденко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та до неповнолітнього ОСОБА_4 від імені якого діє законний представник ОСОБА_3, третя особа: Виконавчий комітет Корабельної районної у м.Херсоні ради - орган опіки та піклування Корабельного району м.Херсона, про примусове виселення з кімнат гуртожитку,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ПАТ «Таврійська будівельна компанія» звернулася до суду з позовною заявою обґрунтовуючи її тим, що підприємству на праві власності належить гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в якому відповідачі займають три кімнати. Відповідачі не працюють у ПАТ "Таврійська будівельна компанія", рішення про вселення відповідачів до гуртожитку не приймалося, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладався. Крім того, ОСОБА_2 вже кілька років не проживає у гуртожитку. Відповідачі в добровільному порядку відмовилися звільнити кімнати, що позбавляє позивача повною мірою користуватися своїм майном. Посилаючись на наведене, просили визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кімнатами гуртожитку та виселити відповідачів з кімнат №11, №13, №14А у вищезазначеному гуртожитку.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 травня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з кімнат гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В письмових запереченнях, наданих в судовому засіданні, представник ПАТ «Таврійська будівельна компанія» просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, що з'явились до суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у визначених процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі проживають у спірних приміщеннях без відповідних правових підстав.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Херсонською міською радою ЗАТ «Таврійська будівельна компанія» на праві приватної власності належить гуртожиток, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с.5).

У вказаному гуртожитку у кімнатах №11, №13, №14а проживає ОСОБА_2 разом із родиною, який отримав таке право в передбаченому законом порядку в зв'язку з роботою на підприємстві.

Порядок надання жилої площі у гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання визначений статтями 127-129 ЖК України, якими встановлено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, а єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Відповідно до ч.2 ст.128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до ст.129 цього Кодексу, на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

З договорів найму житла від 01.10.2003 року та від 03.02.2005 року укладених позивачем з ОСОБА_2 вбачається, що вказані договори укладаються на підставі ордеру (заяви) (а.с.55-56,111-113).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у гуртожитку по АДРЕСА_1 з 1993 року (а.с.45,50) їх донька ОСОБА_5 з 1995 року (а.с.52).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 6 та 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» передбачено проведення реєстрації місця проживання особи та зняття з реєстрації. Відповідно до пункту 1.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами, секторами Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення у день подання особою документів.

Аналіз викладеної норми дає підстави вважати, що законодавцем встановлено правомірність проживання і користування особами гуртожитком, які були зареєстровані в гуртожитку відповідними органами.

Факт правомірного проживання у спірних кімнатах також підтверджується завізованими заявами ОСОБА_2 про розширення житлової площі (а.с.59,60).

Приписами статті 132 ЖК України визначені підстави виселення працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, без надання іншого жилого приміщення.

За правилами ч. 3 ст. 132 ЖК України осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 ЖК України може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

За правилами статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надала їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Як вбачається із записів у трудовій книжці ОСОБА_2, він перебував у трудових відносинах із позивачем з 1991 року по 2014 рік (а.с.47-49). Таким чином ОСОБА_2 пропрацював на підприємстві понад 20 років.

Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 відповідно до якого « … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до вимог ст.47 Конституції України держава гарантує кожному прав на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватися оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 року у справі №6-115цс13, яка згідно з ч.1ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі без відповідної правової підстави проживають у спірних приміщеннях і відсутність спеціального ордеру на вселення може бути підставою для їх виселення без надання іншого житла, не відповідають обставинам справи, оскільки законність проживання відповідачів в спірних приміщеннях встановлена під час апеляційного розгляду справи.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно із п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303,307, 309,316 ЦПК України, ст. ст. 125 ЖК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та до неповнолітнього ОСОБА_4 від імені якого діє законний представник ОСОБА_3, третя особа: Виконавчий комітет Корабельної районної у м.Херсоні ради - орган опіки та піклування Корабельного району м.Херсона, про примусове виселення з кімнат гуртожитку відмовити.

Рішення набирає чинності після проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: І.В. Вейтас

А.Г. Колісниченко