Справа № 576/829/17-ц
Провадження № 2/576/381/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі:

Головуючого - судді Мазура С.А.,

за участі:

секретаря Пугач В.Л.,

позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глухів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Модуль», про виконання зобовязання по працевлаштуванню,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Модуль» (далі - Відповідач) про зобовязання Відповідача виконати зобовязання по працевлаштуванню за частиною третьою статті 184 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наказом ТОВ НВФ «Модуль» від 07.02.2017 № 21 її було звільнено із займаної посади у звязку з закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Вважає, що роботодавцем не дотримано норм трудового законодавства, що стосується певних пільг та гарантій для матерів одиначок, оскільки являється одинокою матірю, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому роботодавець відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України повинен був обовязково її працевлаштувати протягом трьох місяців з дня звільнення.

В судовому засіданні, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених у позові, пояснила, що вона, як мати одиначка підлягає обовязковому працевлаштуванні, а їй не пропонували іншу роботу на даному підприємстві, вона самостійно звернулась до центру зайнятості та перебуває на обліку як безробітна. Крім того зазначила, що строк звернення до суду передбачений статтею 233 КЗпП України вона не пропустила, оскільки звільнення її відбулось 07 лютого 2017 року і вона чекала три місяці поки роботодавець виконає обовязок по її працевлаштуванню, який відповідачем виконаний не був, тому вона змушена була звернулась до суду за захистом своїх прав.

Відповідач через свого представника надав суду заяву про застосування терміну позовної давності в якій зазначено, що Позивач пропустила встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду, оскільки звільнення відбулося 07.02.2017 року, а з позовом остання звернулася 10 травня 2017 року, тобто з порушенням тримісячного строку звернення до суду.

В судовому засіданні представник Відповідача проти позову заперечував у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку із пропущенням Позивачем строку звернення до суду. Пояснив, що ні до звільнення ОСОБА_1 ні після її звільнення Відповідач не вчиняв жодних дій по її працевлаштуванню, оскільки вільних вакансій на підприємстві не має, окрім звернення директора ТОВ «НВФ «Модуль» до Глухівського міськрайонного центру зайнятості з питань розяснення законодавства про звільнення працівників. Крім того зазначив, що ОСОБА_1 самостійно звернулась до центру зайнятості та отримує державну допомогу по безробіттю, а тому підстав для її працевлаштування на підприємстві не має.

Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, заслухавши Позивача та представника Відповідача, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частинами першою та сьомою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно із статтею 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Як вбачається зі статті 5-1 КЗпП України держава гарантує громадянам правовий захист від незаконного звільнення, а також сприянні у збереженні роботи.

Судом встановлено, що наказом від 07.02.2017 № 21 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у звязку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України (а.с. 5).

Згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку його дії (п. п. 2 і 3 ст. 23 цього Кодексу), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-БП № 042934 від 01.03.2007 ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10), та згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження №1 запис про батька ОСОБА_4 записані за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, тобто Позивач є одинокою матірю (а.с. 11).

Згідно частини третьої статті 184 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України має особливості. Таке звільнення можливе, однак роботодавець зобов'язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається, однак відносини між сторонами з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору. Роботодавець повинен тільки попередити жінку, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, що вона на період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома, що вона повинна буде з'явитися на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштування для продовження роботи (при працевлаштуванні на цьому підприємстві) або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі (при працевлаштуванні на іншому підприємстві). За наявності зазначеного попередження можливий і інший варіант: продовження жінкою тієї ж (або, за її згодою, - іншої) роботи на цьому ж підприємстві до вирішення питання про її працевлаштування. Вважати при цьому трудовий договір продовженим на невизначений строк, що виключало б застосування пункту 2 статті 36 КЗпП України, неможливо, оскільки після закінчення строку мала місце вимога власника про припинення трудового договору. Вказане зазначено у витягу з листа Міністерства соціальної політики від 15.04.2011р. № 3961/0/14-11/10.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 , з наступними змінами, при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Як встановлено судом, Відповідач не надав відповідних пояснень та доказів вчинення дій по працевлаштуванню Позивача. Згідно наданого представником Відповідача листа Глухівського міськрайцентру зайнятості від 22.06.2017 № 03-15/438 директор ТОВ «НВФ «Модуль» звертався у вересні 2016 року до Глухівського міськрайцентру зайнятості з питань звільнення працівників. Водночас з вказаного листа не вбачається виконання обовязку роботодавця по працевлаштування звільнених працівників які підлягають обовязковому працевлаштуванню, а отже не може бути доказом вчинення дій Відповідача по працевлаштуванню Позивача.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов'язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця.

Крім того, така позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року №21-303а13.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що невиконання обов'язку Відповідача по працевлаштуванню Позивача протягом трьох місяців з дня закінчення строку дії трудового договору є підставою для покладення на нього відповідно обов'язку надати в цій або іншій установі роботу, яку може виконувати працівниця.

Стосовно заявленого Відповідачем застосування строку позовної давності суд зазначає, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень Позивача остання була звільнена 07 лютого 2017 року по закінченню строку трудового договору. Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України на період працевлаштування зазначених у даній статті категорій жінок за ними зберігається заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а отже обовязок роботодавця по працевлаштуванню зазначених категорій жінок триває три місяці з дня закінчення строкового трудового договору. За таких обставин, Позивачем не було пропущений визначений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду про вирішення зазначеного трудового спору.

На підставі викладеного вище, керуючись статтями 10, 60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Модуль», про виконання зобовязання по працевлаштуванню задовольнити.

Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Модуль» виконати зобовязання по працевлаштуванню ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Глухівський міськрайонний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.06.2017.

Суддя С.А. Мазур