АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7614/17 Справа № 205/2219/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Лаченкова О.В.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 вересня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, в якому вказала, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 1995 року по 22 березня 2006 року. Від спільного подружнього життя мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є студентом Національної металургійної академії України, денної форми навчання, термін навчання до 30.06.2018 року та потребує додаткової матеріальної допомоги. Просила стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку щомісячно на період навчання, але не більш ніж до досягнення 23 років.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 вересня 2017 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, (і.п.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 12 квітня 2017 до закінчення ним навчання, але не більш ніж до досягнення двадцяти трьох років.

Суд допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 1995 року по 22 березня 2006 року.

Від спільного подружнього життя мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є студентом Національної металургійної академії України, денної форми навчання, на бюджетній основі, термін навчання до 30.06.2018 року (а.с.9,10,11) і потребує матеріальної допомоги.

Встановлено, що ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю, що підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с.15), та знаходиться на її утриманні, відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина не надає.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ч.1,2 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов'язку сплати аліментів, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі №6-186ц14.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати їм матеріальну допомогу.

Згідно ч.1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Позивач працює у Публічному акціонерному товаристві «ОСОБА_5 Дніпро», її заробіток за період з вересня 2016 року по травень 2017 року складає 54 168,15 грн. (а.с.97-98).

Встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2017 року вирішено стягувати з відповідача щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) (а.с.100-103).

Суд першої інстанції встановивши, що дохід відповідача становить 54 168,15 грн. за період з вересня 2016 року по травень 2017 року, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання.

Частиною 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України передбачено, що за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу батька (матері) або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно взято до уваги матеріальний стан та спроможність відповідача у витратах на його дитину, а також зазначено, що оскільки утримання дитини віком до 23 років у навчанні є обов'язком батьків і нормами права не передбачено повне звільнення одного із батьків від участі у витратах на дитину, яка продовжує навчання, тому, судом правомірно стягнуто аліменти з відповідача у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Доводи апеляційної скарги про наявність на його утриманні непрацездатної матері, на яку посилається апелянт у даному випадку, не може бути підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки, вона є непрацездатною за віком та отримує пенсійне забезпечення. Крім того, будь-яких доказів погіршення свого матеріального станову на час вирішення даного питання апелянт, а ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надав.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді Т.П.Красвітна

ОСОБА_7