Справа № 226/1741/17
Провадження № 2/226/693/2017
РІШЕННЯ

Іменем України

заочне

06.12.2017 Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирнограді Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання договору дійсним і визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказала, що 17.06.2014 між нею та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири №31 в будинку №24 мікрорайону Західного в м. Димитрові (нині м. Мирноград). За досягненою домовленістю продаж квартири здійснений за 44000,00 гривень, які вона передала відповідачеві у присутності свідків, а останній надав їй відповідну розписку. Після укладання договору вони звернулися до нотаріуса за його нотаріальним посвідченням, але у день звернення 17.06.2014 нотаріус не зміг посвідчити договір з причини відсутності експертної оцінки квартири та того, що технічний паспорт на квартиру був старого зразку, у квартирі були зареєстровані члени родини відповідача. Через те, що ОСОБА_3 наступного дня мав виїхати з міста, він надав довіреність на вчинення необхідних дій для продажу квартири її доньці ОСОБА_5, а їй передав документи на квартиру і ключі від дверей. Більше відповідач не зявлявся, на телефонні дзвінки не відповідав, потім взагалі номер телефону був відключений. Тривалий час вона розшукувала його, але марно. З 17.06.2014 вона мешкає у квартирі, сплачує всі необхідні платежі, утримує житло у належному стані, тобто, вчиняє всі дії, спрямовані на володіння майном, але закріпити за собою право власності не може, оскільки договір не посвідчений нотаріально. Просить суд визнати укладений договір дійсним і визнати за нею право власності на квартиру.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги, пояснила, що тривалий час розшукувала ОСОБА_3, їздила за відомими адресами можливого його знаходження, писала йому листи, однак не знайшла його. Їй відомо, що він з родиною виїхав до Російської Федерації, оскільки якось надсилав їй смс-повідомлення з номера телефону російського оператору звязку. Потім вона зрозуміла, що він не приїде. В нього були борги, йому приходили листи про це, вона навіть сплатила його борг перед «Приватбанком», щоб не відібрали квартиру. На підставі довіреності, виданої відповідачем на її дочку, вони зібрали всі необхідні документи для оформлення правочину, навіть зверталися до суду для зняття з реєстрації у квартирі відповідача і членів його сім'ї. Коли документи вже були готові, виявилося, що довіреність була втрачена і вона не змогла знайти її. Зараз взагалі строк дії довіреності сплинув і іншого способу, ніж звернення до суду, для захисту свого права вона не має. Вона дуже хворіє, перебуває у похилому віці, тому все розтягнулося на такий тривалий час. Просить суд задовольнити її вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Представник позивача ОСОБА_2 також підтримав позов і наполягав на його задоволенні.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу без їхньої участі.

Згідно зі ст.224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Вислухавши позивача і її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. За ст.218 ЦК України правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема, шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

За положеннями ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Згідно з ч.2 ст.219 ЦК України суд може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як було встановлено судом, 17.06.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений усний договір купівлі-продажу квартири №31 в будинку №24 мікрорайону Західного в м. Димитрові (нині м. Мирноград).

За умовами договору позивачеві перейшло право власності на вказану квартиру, за яку вона сплатила грошові кошти в сумі 44000,00 гривень, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів ОСОБА_3, яка містить письмову згоду на правочин з боку ОСОБА_4 як дружини продавця і підписи свідків угоди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.13).

Право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру підтверджене договором купівлі-продажу квартири від 11.03.2010, реєстровий №1076, витягами з Державного реєстру правочинів та про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10-12). Згода на продаж квартири з боку дружини власника ОСОБА_4 (а.с.15) посвідчена нотаріально 17.06.2014, реєстровий №1340 (а.с.14).

В підтвердження свого наміру на продаж квартири позивачеві відповідач передав їй документи на квартиру, надав довіреність на ім'я ОСОБА_5, дійсну до 17.06.2017, на вчинення всіх необхідних дій щодо квартири, в т.ч. її продаж (а.с.16-17).

В подальшому відповідач зник і місце його перебування позивачеві встановити не вдалося. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 25.12.2014 у справі №226/2948/14-ц ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за позовом ОСОБА_5 визнані такими, що втратили право користування квартирою №31 в будинку №24 мікрорайону Західного в м. Димитрові (нині м. Мирноград) (а.с.60-61). Вказане рішення суду містить висновок, що надані позивачем документи підтверджують факт переїзду родини ОСОБА_7 на постійне місце проживання до Російської Федерації.

В подальшому довіреність, видана відповідачем на ім'я ОСОБА_5, була втрачена, на цей час строк її дії закінчився, таким чином, позивач не може реалізувати своє право власності на квартиру, яку фактично придбала і в якій мешкає з 17.06.2014.

Пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є дочкою і зятем позивача відповідно та були опитані в судовому засіданні, підтверджують доводи позивача. Так, свідками підтверджено, що дійсно в їхній присутності ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 гроші в сумі 44000,00 гривень за продаж ним квартири, про що останній склав розписку. Дійсно вони всі їздили до нотаріуса, але договір не був посвідчений через нестачу необхідних документів. Потім відповідач поїхав, залишивши довіреність на ОСОБА_5, вона займалася оформленням документів виготовленням технічного паспорту, оцінкою, зняттям прописаних осіб з реєстрації, а потім втратила довіреність. ОСОБА_1 дійсно живе у квартирі, зробила ремонт, сплачує комунальні послуги. Суд вважає, що, сплативши кошти відповідачеві і отримавши згоду на продаж та документи на квартиру, позивач виконала всі умови договору купівлі-продажу квартири.

Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 розяснив, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язаний з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Статтею 657 ЦК України, встановлено, що, зокрема, договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

При цьому, однією з умов застосування ч.2 ст.220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п.13 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 06.09.2017 №6-1288цс17, яка в силу статті 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судом під час прийняття рішення.

З огляду на обставини справи, суд дійшов висновку, що можливість нотаріально посвідчити договір у позивача є реально відсутньою, оскільки місце знаходження відповідача невідоме, а строк дії довіреності, виданої ним, закінчився 17.06.2017. Враховуючи, що позивачем виконані всі умови договору, а її право власності на квартиру з описаних вище підстав наразі не встановлено, є вочевидь наявним порушення прав ОСОБА_1 та необхідність їхнього захисту судом в обраний позивачем спосіб, який не суперечить закону.

Таким чином, суд вважає необхідним визнати договір купівлі-продажу квартири №31 в будинку №24 мікрорайону Західного в м. Димитрові (нині м. Мирноград), укладений 17.06.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, дійсним та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10-11,60,88,209,213-215,224-226 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири №31 будинку №24 в м-ні Західному міста Мирнограда Донецької області, укладений між ОСОБА_3 як продавцем і ОСОБА_1 як покупцем.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру №31 будинку №24 в м-ні Західному міста Мирнограда Донецької області.

Заява про скасування заочного рішення може бути подана відповідачем до суду, що його ухвалив, протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької через Димитровський міський суд Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.С. Салькова