У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: , ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Березнівського районного суду від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Березнівського районного суду від 10 травня 2017 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликався на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального й процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про залишення поза увагою суду ту обставину, що відповідач відмовилась від прийняття спадщини за померлим батьком на його користь. Тому він, прийнявши спадщину після смерті батька, має право на спірні земельні ділянки. Судом не досліджені докази, які підтверджують дані обставин, зокрема, заяву ОСОБА_4 від 27.10.2015 року, відповідно до якої вона відмовилася від прийняття після смерті батька на його користь спадкового будинку та присадибної земельної ділянки. Однак матеріали спадкових справ Березнівської районної державної нотаріальної контори вказують на прийняття спадщини дітьми спадкодавця ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Також судом не враховано вимог ч.3 ст.61 ЦПК України щодо преюдиційності обставин, які встановлені рішенням Березнівського районного суду від 17.05.2015 року. Так, встановлено, що згідно з заявою ОСОБА_4 будь-яких претензій щодо спадкового майна, яке залишилося після смерті батька, вона не має, від прийняття спадщини відмовляється на його користь, та рішення Березнівського районного суду від 17.12.2016 року. Цим рішенням зясовано, що він безспірно довів той факт, що після смерті спадкодавця ОСОБА_5 прийняв спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України.

Вважав, що суд не застосував, хоча повинен був застосувати до даних правовідносин, норми ч.1 ст. 1273 та ч. 2 ст. 1274 ЦК України.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки обидві сторони є спадкоємцями після смерті спадкодавця, тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на спадкові земельні ділянки суперечить обставинам справи та нормам закону.

Як правильно встановлено, 25 грудня 2008 року помер ОСОБА_5, що сторонами не заперечується і стверджується свідоцтвом про його смерть від 26.12.2008 року серії І-ГЮ №067696 (а.с. 6).

Спадкоємцями після смерті батька є ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які прийняли спадщину після її відкриття.

Раніше, 17 грудня 2002 року, спадкодавцем складено заповіт, посвідчений секретарем Балашівської сільської ради Березнівського району і зареєстрований в книзі нотаріальних дій за №199, на користь ОСОБА_3, яким заповів на користь спадкодавця житловий будинок з надвірними будівлями по вулиці Лісна, 10 а, в с. Михалин Березнівського району Рівненської області (а.с. 8).

Тоді ж він склав заповіт, що посвідчений там само, реєстровий номер 198, і на користь ОСОБА_4, за яким спадкодавець заповів їй належні грошові вклади в Ощадному банкові України.

27 червня 2009 року позивач відмовився від частини земельного паю на користь відповідача, яка 15 липня 2009 року звернулася до Березнівської районної державної нотаріальної контори і їй тоді ж було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай).

3 лютого 2016 року ОСОБА_3 також звернувся до Березнівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька згідно із заповітом. Постановою державного нотаріуса від 27.12.2016 року №808/02-31 йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на цілу частку спадкового майна, яке складається із земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, площею 0, 1800 га в с. Михалин Березнівського району, вулиця Лісна, 10 а,; земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0, 2054 га в с. Михалин Березнівського району, вулиця Лісна, 10 а; земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0, 0890 га, в с. Михалин Березнівського району, вулиця Лісна, 10 а (а.с. 26-27).

Підставою для відмови було те, що дані земельні ділянки не включені в жоден із заповітів, а тому повинні спадкуватися за законом обома спадкоємцями.

1 квітня 2016 року Березнівським районним судом ухвалено рішення, що набрало законної сили, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок по вулиці Лісна, 10 а, в с. Михалин Березнівського району (а.с. 10-10, зв.).

Вважаючи, що його права порушені, у березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 з вимогами про визнання за ним права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору, площею 0, 1800 га в с. Михалин Березнівського району, вулиця Лісна, 10 а; земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0, 2054 га в с. Михалин Березнівського району, вулиця Лісна, 10 а; земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, площею 0, 0890 га, в с. Михалин Березнівського району, вулиця Лісна, 10 а.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на які покликався позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано залишив позов ОСОБА_3 без задоволення.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 5 ст. 1269 ЦК України особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати протягом строку, визначеного законом для прийняття спадщини.

Норми ст. 1270 ЦК України вказують про шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини.

Як обґрунтовано зазначив суд, відмовитися від прийняття спадщини після спливу строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, неможливо.

Тобто обидві сторони прийняли спадщину, а доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 відмовилися від її прийняття в частині земельних ділянок, написавши заяву 27 жовтня 2015 року на адресу Березнівської державної нотаріальної контори, є необґрунтованими. Дана заява сама по собі юридичної сили не має і не створює відповідних наслідків.

Не можна погодитися і з помилковим незастосуванням ч.1 ст. 1273 та ч. 2 ст. 1274 ЦК України, адже такі твердження автора скарги спростовуються правильністю висновків суду.

Є такими, що не заслуговують на увагу, і посилання на необхідність застосування правил ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки встановлені рішенням Березнівського районного суду від 17 травня 2015 року не є преюдиційними в силу процесуального законодавства.

Щодо доводів ОСОБА_3 про порушення норм процесуального права, то з ними не можна погодитися.

Так, згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових порушень, що потягли би помилковість розгляду справи, позивач не надав, а апеляційним судом не було здобуто.

Інші твердження автора скарги на увагу колегії суддів не заслуговують, адже є необґрунтованими.

Окрім того, в засіданні апеляційного суду відповідач не заперечувала проти задоволення позову та апеляційної скарги, однак при цьому послалася на те, що за цих обставин позивач повинен забезпечити недоторканість ведення її сином господарської діяльності на одній із спірних земельних ділянок.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як видно, визнання позову ОСОБА_4 можливе лише з існуванням певних обтяжень на земельній ділянці. Оскільки таке визнання під умовою не відповідає вимогам процесуального закону, тому його прийняття колегією суддів є недопустимим.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. другому п. 23 своєї постанови від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 3013-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Березнівського районного суду від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: