Справа №577/4641/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Семенюк І. М.
Номер провадження 22-ц/788/852/17 Суддя-доповідач - Криворотенко В. І.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Криворотенка В. І.,

суддів - Хвостика С. Г. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 березня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу культури і туризму Конотопської міської ради, третя особа начальник Відділу культури і туризму Конотопської міської ради Шинкаренко Олена Володимирівна про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідно до повідомлення військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 , що надійшло до Відділу культури і туризму Конотопської міської ради Сумської області, вона призвана на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та згідно припису ІНФОРМАЦІЯ_2 від 16 березня 2016 року за № 312/11 направлена для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 смт. Десна. Згідно з контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 29 березня 2016 року прийнята для проходження військової служби протягом строку дії контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту. Відповідно до витягу наказу № 61 від 29 березня 2016 року, на підставі наказу командира 507 окремого навчального ремонтно-відновлювального батальйону від 29 березня 2016 року № 22-РС вона призначена на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти, який прибув з Сумського обласного військового комісаріату м. Суми та з 29 березня 2016 року зарахована до списків особового складу частини та всі види забезпечення. Наказом № 60-РС від 12 квітня 2016 року вона призначена бухгалтером фінансово-економічної служби 16 окремого мотопіхотного батальйону 58 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування «Північ» ВОС-900025А. Відповідно до наказу № 74 від 15 квітня 2016 року вона вибула для подальшого проходження служби до військової частини польова пошта НОМЕР_2 м. Конотоп Сумської області, де і проходить службу до теперішнього часу. Таким чином, після вступу на військову службу відповідно до діючого законодавства за нею зберігається місце роботи, займана посада та середня заробітна плата. Однак, відповідно до наказу Відділу культури і туризму Конотопської міської ради від 20 липня 2016 року, у зв`язку з її вступом на військову службу за контрактом її звільнили з посади бухгалтера, починаючи з 29 березня 2016 року. Тому просить визнати наказ № 48-К від 20 липня 2016 року про звільнення незаконним, поновити її на посаді бухгалтера ІІ категорії централізованої бухгалтерії Відділу культури і туризму Конотопської міської ради, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток з 29 березня 2016 року по день звернення до суду, тобто по 04 листопада 2016 року у сумі 20 000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду в частині вирішення вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При цьому вказує, що вона звільнена з роботи незаконно, оскільки на день звільнення позивачки діяв особливий період, що свідчить про порушення роботодавцем положень ст. 119 КЗпП України щодо гарантій військовослужбовців на збереження робочого місця та недопустимість звільнення з роботи.

Вважає, що порушене право підлягає захисту шляхом поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди не переглядається, оскільки в цій частині позивачка відкликала апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача - Линник І.М., третьої особи - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2016 року ОСОБА_1 уклала контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу (а.с. 9, 10). Відповідно до п. 3 Контракту останній є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

20 квітня 2016 року Відділом культури і туризму Конотопської міської ради Сумської області прийнято наказ № 25-ОД про припинення виплати заробітної плати бухгалтеру ІІ категорії ОСОБА_1 (а.с. 41 ).

20 липня 2016 року Відділом культури і туризму Конотопської міської ради Сумської області прийнято наказ про звільнення бухгалтера ІІ категорії ОСОБА_1 з 29 березня 2016 року у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом (а.с. 45).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 29 березня 2016 року, момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України, а також винесення 20 липня 2016 року наказу про її звільнення з роботи особливий період не діяв, а тому визначені законодавцем у ст. 119 КЗпП України гарантії не могли застосовуватись до позивача.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада, відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у обов`язок, і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15 січня 2015 № 116-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - за призовом або у добровільному порядку (за контрактом).

Частиною 4 цієї ж статті визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Поняття особливого періоду наведене у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У ч. 4 ст. 3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема повідомлення військового комісара Конотопського об`єднаного міського військового комісаріату (а.с. 11), ОСОБА_1 була призвана на строкову військову службу саме під час дії особливого періоду та до його закінчення.

Відповідно до листа - роз`яснення Міністерства оборони України (а.с. 24), починаючи з 17 березня 2014 року в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Проте на час звільнення позивачки такий Указ Президентом України не видавався.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що на ОСОБА_1 розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для громадян, які відповідно до статті 119 КЗпП України надані працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тому позивачка звільнена з роботи з порушенням встановленого законом порядку, що є підставою для поновлення на роботі ОСОБА_1 та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно розрахунку відповідача (а.с. 161) розмір середнього заробітку позивачки за період з 29 березня 2016 року по 04 листопада 2016 року складає 25748 грн. 72 коп. Тому стягненню і підлягають саме дані кошти. Оскільки вимоги позивачки фактично зводяться до стягнення середнього заробітку, а її особисті обрахунки щодо цього є приблизними.

При виплаті вказаної суми належить відрахувати податки та обов`язкові платежі.

Відповідно до п. п. 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції, на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з Відділу культури і туризму Конотопської міської ради в дохід держави необхідно стягнути 1102,40 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1212,64 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 березня 2017 року в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Відділу культури і туризму Конотопської міської ради Сумської області № 48-К від 20 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ІІ категорії централізованої бухгалтерії Відділу культури і туризму Конотопської міської ради у зв`язку з призивом на строкову військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді бухгалтера ІІ категорії централізованої бухгалтерії Відділу культури і туризму Конотопської міської ради з 29 березня 2016 року.

Стягнути з Відділу культури і туризму Конотопської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 березня 2016 року по 04 листопада 2016 року в сумі 25748 грн. 72 коп., з відрахуванням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Відділу культури і туризму Конотопської міської ради в дохід держави 1102 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1212 грн. 64 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -