_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/286/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання довіреності недійсною, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на 2/3 частки котеджу загальною площею 125, 1кв.м., житловою площею 69,2 кв.м, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Вавілова Академіка, котедж 5Б/42. Право спільної сумісної власності на зазначене майно припинити. Визнати недійсною довіреність від 01.07.2015 року, що видана нею на імя ОСОБА_4 і посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстрована в реєстрі за № 4084. Визнати частково недійсним договір дарування котеджу, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Вавілова Академіка, котедж 5Б/42 від 03 липня 2015 року, укладений від її імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 4127, в частині дарування належних їй 2/3 часток вказаного обєкту нерухомості та застосувати реституцію, повернувши їй 2/3 частки вказаного котеджу. Скасувати державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_5, номер запису 10265427, індексний номер 22559998 від 03.07.2015 року 10:46:00. Стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень, а також понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що з жовтня 2006 року по лютий 2016 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем, від якого мають двох малолітніх дітей. В період шлюбу ними був придбаний за спільні, а також її особисті кошти котедж по вулиці Академіка Вавілова 5Б/42 в м.Одесі, право власності на який було оформлено на неї. У травні 2015 року чоловік повідомив їй, що зникли правовстановчі документи на будинок і необхідно їх поновити. Оскільки вона була дуже зайнятою на роботі, а чоловік не працював, він запропонував зайнятися відновленням втрачених документів.

Позивач стверджує, що 1 липня 2015 року вона приїхала у вказаний чоловіком час і місце до нотаріуса і підписала вже підготовлений текст довіреності. Оскільки повністю довіряла чоловіку і поспішала на роботу, документ підписала не читаючи, будучи упевненою, що дає повноваження тільки на відновлення документів і формальності, з цим повязані. В середині липня 2015 року в неї з чоловіком виникла сварка, в результаті якої вона була вимушена піти зі спірного котеджу та поїхати з дітьми до свого батька. Пізніше їй стало відомо, що 03.07.2015 року, через два дні після видачі довіреності, чоловік уклав від її імені договір дарування котеджу на користь своєї матері ОСОБА_5, надавши нотаріусу правовстановчі документи, які були ніби-то раніше загублені.

Таким чином, позивач зазначає, що вона не мала наміру відчужувати своє майно, видала довіреність лише з метою відновити втрачені документи на будинок, де проживала уся сімя, іншого житла у неї та дітей немає, відчуження будинку відбулося всупереч її волі.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та законність дій відповідачів.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов є необґрунтованим та недоведеним, а у звязку з чим задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 06 жовтня 2006 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9) ОСОБА_10, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за №1806.

В період вказаного шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народились діти: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії І-ЖД № 450486 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії І-ЖД № 450485.

Під час перебування в шлюбі сторонами було набуте майно, зокрема, котедж, що розташований за адресою м. Одеса, вул. Академіка Вавілова 5Б/42, загальною площею 125,1 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., який на підставі Свідоцтва про право власності від 29 грудня 2011 року був зареєстрований за ОСОБА_1.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача обгрунтовувала вимоги щодо відступу від рівності часток під час поділу майна подружжя тим, що колишній чоловік позивачки ніколи не працював та матеріально сім`ю не утримував, всіляко перешкоджав винесенню рішення про стягнгення аліментів на утримання дітей, має заборгованість по їх оплаті, не приймає участі в погашенні боргів подружжя, що брались для купівлі спірного котеджу тощо.

Заперечуючи проти задоволення позову у цій частині, представник відповідачів вказував на відсутність будь-яких доказів наявності боргів подружжя, на отримання яких б ОСОБА_4 давав згоду, а також на те, що відповідач має заборгованість по аліментах на утримання дітей лише за поточний місяць і жодні з підстав, визначених ч.2,3 ст. 70 СК України для відступлення від рівності часток подружжя у даному випадку відсутні.

Суд погоджується з позицією представника відповідача та приходить до висновку про те, що жодних підстав, передбачених законом для відступлення від рівності часток, позивач суду не надала.

Крім того, як стверджував представник відповідачів у судовому засіданні, на весні 2015 року подружжя ОСОБА_4 вирішило перероформити належний їм котедж шляхом укладення договору дарування, для чого 03.06 2015 року звернулось до ФОП суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_11, яким було виготовлено звіт про оцінку спірного котеджу.

Також судом встановлено, що 01 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено довіреність, реєстр. № 4084, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в усіх відповідних державних, громадських, колективних, приватних установах, органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах організаціях, незалежно від їх форми власності та підпорядкованості, міністерствах, відомствах, їх структурних підрозділах, державних комітетах та підвідомчих їх органам, будь-яких управліннях, житлово-експлуатаційних організаціях, у відповідних органах енерго-, водо-, тепло та газопостачання, тощо; головному управлінні архітектури та містобудування, управлінні архітектурно-будівельного контролю, СЕС, ДЕЗ, в органах Внутрішніх справ, відповідному Бюро технічної інвентаризації, відповідному реєстраційному органі України та/або відповідній реєстраційній службі Міністерства юстиції України, будь-якому відділі та/або управлінні Міністерства юстиції України, будь-якому відділі Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (або перед її правонаступниками та органами, підприємствами, організаціями, що виконують подібні функції), в Управлінні державної пожежної охорони Одеської області, в будь-якому відділі та/або управлінні Державної фіскальної служби України, органах нотаріату, в державних та недержавних органах та установах звязку; перед субєктами оціночної діяльності, страховиками, будь-якими банківськими та фінансовими установами з правом отримання грошових коштів, з усіх питань, повязаних розпорядженням, замовленням та підготовкою необхідних для відчуження документів, продажем на умовах за його розсудом, та/або дарування на імя ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, та/або ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, належного їй котеджу, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Вавілова, будинок 5Б/42.

Для цього надала йому право укладати та підписувати необхідні договори, сплачувати від її імені комунальні платежі, мати вільний доступ до зазначеної нерухомості; бути її представником в відповідних вузлах звязку міста Одеси та Одеської області, інших закладах та установах з усіх питань, що стосуватимуться користування, експлуатації та обслуговування телефонного номеру; укладати від її імені попередні договори, договори авансу, купівлі-продажу, дарування, іпотеки, найму (позички, оренди), міни зазначеної нерухомості та майнових прав, договори кредитування, у разі необхідності додаткові угоди, та угоди про внесення змін до вищевказаних договорів, здійснювати необхідні дії, повязані з реєстрацією нерухомості, отримувати належні їй за цими договорами грошові кошти, у тому числі у випадку безготівкового розрахунку, проводити розрахунки; замовляти та отримувати проектно-технічну документацію, проводити ремонтні роботи, подавати від її імені будь-які заяви щодо зазначеної нерухомості, у тому числі про належність їй майна на праві особистої приватної власності, про сплату податків, реєструвати право власності, одержувати будь-які довідки, рішення, постанови, правовстановлюючі документи на зазначену нерухомість, витяги про реєстрацію права власності, або іншого речового права, будь-які інші витяги з будь-яких єдиних та державних реєстрів, та інші документи, знімати арешти та будь-які інші заборони та обтяження щодо вказаної нерухомості, розписуватися за неї, сплачувати усі необхідні витрати, збори, податки, мито та інші необхідні платежі, а також виконувати усі інші дії та формальності, що необхідні для виконання цієї довіреності.

03 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено Договір дарування, який було зареєстровано в реєстрі за №4127, відповідно до умов якого ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі вищевказаної Довіреності від 01 липня 2015 року, передала, а ОСОБА_5 безоплатно прийняла у дар котедж 5Б/42, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Вавілова Академіка, загальною площею 125,1 кв.м., у томі числі житловою площею - 69,2 кв.м.

За ст.717ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Як пояснила представник позивача у судовому засіданні, в середині липня 2015 року між подружжям виник скандал, в результаті якого позивач з дітьми була вимушена поїхати до свого батька, де і знаходиться до теперішнього часу.

21 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою про скасування довіреності від 01 липня 2015 року, в результаті чого нотаріусом було внесено відомості до Єдиного реєстру довіреностей.

Подружні стосунки між сторонами не склались в результаті чого, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.01.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.

Також судом встановлено, що рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 28.07.2016 року, було змінено рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2016 року, в результаті чого стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 та малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень щомісяця, починаючи з 06 квітня 2016 року до досягнення донькою ОСОБА_2 повноліття, тобто до 27 серпня 2025 року, а починаючи з 28 серпня 2025 року стягувати аліменти в розмірі 1000 гривень щомісяця до досягнення повноліття сином ОСОБА_3, тобто 01 червня 2029 року.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 мотивувала свої вимоги тим, що не мала наміру відчужувати своє майно, вона видала довіреність лише з метою відновити втрачені документи на будинок, де проживала уся сімя, іншого житла у неї та дітей не має, відчуження будинку відбулося всупереч її волі.

Згідно із ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Таким чином, законодавець захищає інтереси особи, яку представляють, даючи їй можливість оспорити вчинений від її імені правочин в разі зловмисної домовленості представника та іншої сторони договору.

Слово «зловмисна», що використовується в ст. 232 ЦК України, акцентує саме на навмисних діях представника. Саме тому для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також існує домовленість представника однієї сторони з іншою стороною, через що виникають несприятливі наслідки для довірителя.

З розяснень, які викладено в п.22 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, убачається, що визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Найбільш характерними ознаками правочинів, вчинених внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, є: 1) вчинення правочину під час дії інституту представництва; 2) відсутність внутрішньої волі довірителя воля довірителя підмінюється волею представника; 3) прямий умисел у діях представника та контрагента (його представника), що виявляється у домовленості між ними всупереч інтересам довірителя; 4) відсутність правового значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від вчинення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю; 5) виникнення внаслідок зловмисної домовленості несприятливих, небажаних наслідків для довірителя.

Разом з тим слід зазначити, що ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про нотаріат», ні Інструкція про Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не містять норм, які б передбачали, що при посвідчені довіреності має бути присутня особа, яка уповноважується на вчинення тих чи інших дій (повірений), як і не передбачено необхідність перевірки місця реєстрації чи фактичного проживання такої особи при видачі на її ім'я довіреності.

Згідно з ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ч.1 ст.238ЦК України).

За ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Як вбачається зі змісту дослідженої судом довіреності, в ній чітко було вказано кого саме уповноважила діяти від свого імені ОСОБА_1, який обсяг дій вчинити і щодо якого її конкретно визначеного майна.

З урахуванням змісту довіреності та змісту договору дарування, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 діяв в межах наданих йому довірителем повноважень, що в свою чергу спростовує зловмисну домовленість та настання небажаних наслідків для довірителя.

Таким чином, підстави для визнання довіреності від 01.07.2015 року, на думку суду, відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання довіреності від 01.07.2015 року недійсною, суд, перш за усе, звертає увагу на те, що твердження представника позивача щодо того, що ОСОБА_4 був у нотаріуса перед її підписанням позивачкою і оговорив усі умови її видачі, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, так як довіреність - є одностороннім правочином, який вчиняється особою, яка її видає та посвідчується нотаріусом, у зв`язку з чим жодна стороння особа не може впливати на зміст документу, що видається. Іншого у судовому засіданні доведено не було.

По-друге, слід зазначити, що сама позивач у судовому засіданні підтвердила, що вона є дієздатною особою, має вищу освіту, розуміє значення своїх дій і ні нотаріус, ні жодна інша особа не перешкоджала їй ознайомитись зі змістом оспорюваного документу перед його підписанням, прочитати його, зробити виправлення чи доповнення, не здійснювали на неї фізичного чи псилогічного тиску.

По-третє, залишилось не зрозумілим, у чому саме полягала зловмисна домоленість відповідачів, враховуючи твердження позивача щодо того, що ОСОБА_5 ключі від котеджу не отримала, до нього не вселилась, особові рахунки на себе не переоформила, а також те, що саме вона була изначена у виданій довіреності у якості можливої обдарованої особи.

Також слід зауважити, що з підстав фіктивності зазначеного договору дарування позовні вимоги не заявлялись.

При цьому суд критично ставиться до тверджень позивача щодо того, що довіреність нею видавалась лише для відновлення втрачених документів, так як оспорюваним документом відповідачеві було надано право не на отримання дублікатів правовстановчих документів, а саме на підготовку документів, необхідних для відчуження котеджу, більш того, визначений спосіб його відчуження - продаж на умовах за його розсудом, та/або даруванням на ім`я ОСОБА_12 та/або ОСОБА_5. Що зашкодило позивачеві видати довіреність саме на отримання дублікатів правовстановчих документів, залишилось не зрозумілим.

Крім того, залишилось не зрозумілим, чи кваліфікувались би дії ОСОБА_4 з боку позивача у якості зловмисних, якщо б дарування спірного котеджу відбулось на користь матері позивача, що також було передбачено зазначеною довіреністю, та чи оспорювала б вона вказаний правочин.

Також у позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що помилилась щодо змісту довіреності, невірно сприяла її наслідки, що вплинуло на її волевиявлення, однак, слід зауважити, що позов з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України позивачем не заявлявся і розглядається лише за вимогами, передбаченими статтею 232 ЦК України.

Крім того, суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо заниженої оцінки спірного нерухомого майна як однієї з підстав для визнання договору дарування недійсним, так як право відчуження нерухомості було обувмовлено на умовах за розсудом ОСОБА_4, чи взагалі безкоштовно - укладанням договору дарування, таким чином, суд прийшов до висновку про те, що будь-якою оцінкою спірного майна, навіть вочевидь заниженою, права позивача не порушуються.

Також суд вказує на те, що відповідальність за отримання "неправдивої", на думку позивача, довідки Обслуговуючого кооперативу "Біла Квітка" від 09.06.2015 року, яка свідчить про те, що в приміщенні за адресою: м. Одеса, вул. Ак. ВІавілова, 5Б/42 ніхто не зареєстрований та не проживає, не може покладатись на відповідача ОСОБА_4, так як зазначена довідка видана посадовими особами кооперативу саме на ім`я позивача, а питання видачі аналогічної довідки 21.12.2015 року з вказівкою про проживання ОСОБА_1 та дітей в котеджі залишилось відкритим, враховуючи свідчення позивача та свідків щодо того, що з липня 2015 року вона вже не проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, так як пішла з дому.

Аналізуючи пояснення позивача та її представника щодо того, що позивач була введена в оману та випадково у вересні 2015 року дізналась про відчуження чоловіком належного їм на праві спільної власності нерухомого майна, що стало для неї шоком, суд бере до уваги, що з заявою про злочин до органів міліції позивач звернулась лише через 5 місяців - 15.02.2016 року, що також, на думку суду, свідчить про існування певних домовленостей між сторонами.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, вчинений сторонами, на думку суду не може бути визнаний недійсним, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України, а те, що позивач в подальшому передумала вчиняти вказані дії не може свдчити про недійсність укладеної угоди.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Як вбачається із оспорюваної довіреності, приватним нотаріусом роз'яснювалось позивачу зміст статей 240, 244, 245, 247-250 Цивільного кодексу України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю, статті 44 Цивільно-процесуального кодексу України, а також умови здійснення та правові наслідки передоручення.

Пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, на які посилається позивач, в даному випадку не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки за положеннями ст. 218 Цивільного кодексу України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Більш того, ніхто з вказаних свідків не був присутнім при укладанні оспорюваного договору та довіреності.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Належних в розумінні ст. 57, 58 ЦПК України доказів того, що позивач ОСОБА_1 не мала наміру відчужувати своє майно, зокрема укладати договір дарування, а також зловмисної домовленості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суду надано не було.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 88, 203, 208, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 215, 216, 232, 236, 237, 317, 319, 321, 328, 373, 717 Цивільного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання довіреності недійсною, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності, відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.