Номер провадження: 22-ц/785/1001/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, про виселення,

встановила:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 та просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODVIGA00000060 від 27/06/2007 року, в розмірі 73 998,35 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 03.07.2013 року складає у розмірі 591 246 гривень 82 копійок , звернути стягнення на квартиру загальною площею 87,30 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Балківська, б. 36АДРЕСА_1 шляхом продажу предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 27.06.2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів з квартири №37 будинку №36 корп.6 по вулиці Балківська в м. Одесі зі зняттям з реєстраційного обліку; стягнути судові витрати.

Обґрунтували свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року ОСОБА_6 27.06.2007 року отримав кредит у розмірі 100 150 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.06.2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 27.06.2007 року уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки відповідач ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 87,30 кв.м, житловою площею 64,30 кв.м, яка розташована за адресою: Одеса, АДРЕСА_2. Майно належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 656 500 гривень. Також встановлено, що в зазначеній квартирі проживають і зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4. З часу отримання кредиту боржник ОСОБА_6, належним чином не виконував грошове зобов'язання в наслідок чого виникла заборгованість у розмірі 73 998,35 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 03.07.2013 року складає у розмірі 591 246 гривень 82 копійок. Таким чином, позивач посилаючись на умови договору просить задовольнити позов.

Справа розглянута за відсутністю сторін.

Заочне рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODVIGA00000060 від 27/06/2007 року, у розмірі 73 998,35 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 03.07.2013 року складає у розмірі 591 246 гривень 82 копійок , звернути стягнення на квартиру загальною площею 87,30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 шляхом продажу предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 27.06.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7, реєстровий №11293) ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН: відсутній, останнє відоме місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН: відсутній, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4), на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_9 «ПриватБанк» судовий збір у розмірі по 1 416 гривень 80 копійок (одна тисяча чотириста шістнадцять гривень вісімдесят копійок ) з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення суду ПАТ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане заочне рішення в частині відмови від задоволення позовних вимог про виселення з предмету іпотеки та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі, в іншій частині залишити без змін, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Сторони, будучи належним чином сповіщені про час та місце розгляду справи у відповідності до норм чинного процесуального законодавства, в судові засідання апеляційної інстанції не зявляються, що не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Рішення суду оскаржено лише в частині відмови від задоволення позовних вимог про виселення з предмету іпотеки, а тому перегляду підлягає лише в цій частині, відповідно до вимог чинного законодавства.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Відповідно до укладеного договору № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_6, 27.06.2007 року ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 100 150 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.06.2017 року (а.с.17-19)

07.11.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_6 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року (а.с.20);

29.06.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_6 укладено додатковий договір №2 до кредитного договору № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року (а.с.21);

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 27.06.2007 року уклали договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7, реєстровий №11293. Згідно з договором іпотеки відповідач ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 87,30 кв.м, житловою площею 64.30 кв.м, яка розташована за адресою: Одеса, АДРЕСА_2. Майно належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 656 500 гривень (а.с.24-26).

ОСОБА_2 є власником квартири загальною площею 87,30 кв.м, житловою площею 64.30 кв.м, яка розташована за адресою: Одеса, АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 14.04.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10, реєстровий №644 (а.с.28);

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 03.07.2013 року, заборгованість за кредитним договором № ODVIGA00000060 від 27.06.2007 року складає у розмірі 73 998, 35 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 03.07.2013 року складає у розмірі 591 246 гривень 82 копійок, яка складається з: суми заборгованості за кредитом 59 049,85 доларів США, заборгованість за відсотками - 9 085,68 доларів США; заборгованість за комісією у розмірі 2 520 доларів США, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 3 342,82 доларів США (а.с.9-12).

21.05.2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив ОСОБА_6, ОСОБА_2 вимогу про виконання умов договору (а.с.14);

Відповідно до письмової довідки КП ЖКС «Пересипський» про склад сімї та прописку від 09.12.2013 року, за адресою: Одеса, АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 власник, його дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_4 (а.с.56);

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.11.2014 року, в позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, про виселення відмовлено (а.с.138-139).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року, апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.11.2014 року залишено без змін (а.с.204-207);

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2016 року, касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.11.2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.237-238).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ст. 629, ч. 1 ст. 610 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені умовами іпотечного договору (п. 4.), що укладений між сторонами, а також ст. ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція висловлена судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, при розгляді справ N 6-345цс15 та справи № 6-58цс15.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ч.3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до іпотечного договору від 15.04.2008 року визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у пункті договору способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст. 33, ст. 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Аналогічна правова позиція висловлена судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, при розгляді справи № 6-124цс13.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Судом правильно було зазначено, що відсутні підстави для виселення відповідачів, які передбачені ст. 109 ЖК України, а тому позовні вимоги про виселення не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі 6-39цс15 від 18.03.2015 року., яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязкова для суду.

При таких обставинах, позовні вимоги дійсно підлягають тільки частковому задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги підлягають лише частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник апелянта не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують вказані вище висновки суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

ОСОБА_11