Ухвала

іменем україни

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання права власності та виділ майна в натурі зі спільної сумісної власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, остаточно просила поділити спільно нажите майно подружжя, визнавши за нею право власності на житловий будинок літ. «Л», загальною площею 135,0 кв. м, та на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0324 га, що розташовані по АДРЕСА_1; залишити за відповідачами право власності на житловий будинок літ. «А», розташований по АДРЕСА_2 відповідно до першого варіанта висновку експерта № 207 судової будівельно-технічної експертизи від 06 червня 2014 року; судові витрати залишити без відшкодування.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що відповідач ОСОБА_4 є її чоловіком, із яким вони уклали шлюб 16 травня 1992 року. Відповідно до свідоцтва про право власності від 13 листопада 2013 року ОСОБА_4 належить 3/20 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_3 Відповідачу ОСОБА_5 належить 31/200 частини зазначеного будинковолодіння. Вказана нерухомість складається з трьох житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок літ. «А» загальною площею 63,4 кв. м, житловою площею 46,5 кв. м, із прибудовою літ. «А», тамбурами літ. «а», «а1»; житловий будинок літ. «Ж» загальною площею 69,6 кв. м, житловою площею 33,8 кв. м з прибудовами літ. «Ж», «Ж2»; житловий будинок літ. «Л» загальною площею 135,0 кв. м, житловою площею 68,4 кв. м, сарай літ. «Б», погріб літ. «п/Б», вбиральня літ. «В», гараж літ. «Г», сарай літ. «З», огорожа № 1; у тому числі зведено самочинно прибудову літ. «Ж», сарай літ. «З».

Також зазначила, що подружжям ОСОБА_4 було побудовано житловий будинок, який у технічному паспорті від 30 серпня 2012 року позначено під літерою «Л» зі штампом «Будинок зведено самочинно». Однак будинок на час звернення до суду з позовом не рахується самочинним, оскільки існує декларація про готовність даного об'єкта до експлуатації, яка зареєстрована в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 07 грудня 2012 року за № 0.

Іншими співвласниками будинковолодіння є треті особи: ОСОБА_7, якому належить 27/50 частини будинковолодіння, та ОСОБА_6, якій належить 31/200 частини будинковолодіння.

Зазначила, що в цьому випадку спір стосується лише житлового будинку під літ. «А», який належить на праві особистої власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та новозбудованого житлового будинку під літ. «Л» на земельній ділянці площею 0,0324 га, яка належить їм відповідно до державного акта від 10 грудня 2008 року. Зокрема, вважає, що будинок під літ. «Л» вони з чоловіком будували за їхні спільні кошти, тому він є спільно нажитим майном подружжя.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2014 року позов задоволено.

Виділено ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на 113/250 частки будинковолодіння АДРЕСА_1, загальною вартістю 184 475 грн, а саме на житловий будинок літ. «Л» загальною площею 135,0 кв. м.

Залишено за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на частину житлового будинку літ. «А» з прибудовами, надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_2 а саме: за ОСОБА_5 - 31/200 частки та за ОСОБА_4 - 3/20 частки, що складаються з: кухні 1.1 площею 5,4 кв. м, вартістю 7 396 грн 00 коп.; кладової 1.2 площею 2,2 кв. м, вартістю 3 013 грн; кімнати 1.3 площею 11,5 кв. м, вартістю 15 752 грн; кімнати 1.4 площею 13,4 кв. м, вартістю 18 354 грн; а всього по будинку загальною площею 32,5 кв. м, загальною вартістю 44 515 грн; 2/3 сараю літ. «Б» вартістю 11 297 грн; погреба літ. «п/Б» вартістю 11 661 грн; ганку вартістю 729 грн; 2/3 убиральні літ. «В» вартістю 1 458 грн; всього по будівлям та спорудам загальною вартістю 69 660 грн.

Виділено ОСОБА_3 і визнано за нею право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0324 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану на АДРЕСА_4 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданий 10 грудня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 49).

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення судів попередніх інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права щодо законності та обґрунтованості.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що майно, а саме спірний будинок, на яке було визнано право власності за позивачем, є спільно нажитим майном подружжя у розумінні ст. 61 СК України, а тому в порядку, визначеному ст. 71 СК України, підлягає поділу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що вищевказаний спірний будинок не був зареєстрований у встановленому законом порядку, не пройшов державної реєстрації, у зв'язку з чим вважав помилковим висновок суду першої інстанції про визнання за позивачем права власності на цю будівлю в обраний позивачем спосіб.

Також апеляційний суд вважав передчасним висновок суду про те, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що, вирішуючи питання про поділ майна, суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що земельна ділянка, яку виділено позивачу, перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_4 і ОСОБА_5, тому не може бути об'єктом поділу майна подружжя.

У зв'язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що, виділяючи земельну ділянку позивачу, суд фактично незаконно позбавив права власності ОСОБА_5, що є грубим порушенням ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, яку разом із тим, як установив суд на підставі наявних у справі доказів, не було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи.

При цьому апеляційний суд також виходив із того, що спору щодо поділу спільного майна подружжя на час звернення до суду не існувало, що вказує на відсутність порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися повністю, виходячи з наступного.

Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України,відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 10 грудня 2008 року серії НОМЕР_3, який міститься на а. с. 11, власниками земельної ділянки площею 0,0324 га по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (спільна сумісна власність).

У справі на а. с. 12-13 знаходиться декларація про готовність до експлуатації об'єкта - житлового будинку літ. «Л» по АДРЕСА_1 видана на ім'я замовника - ОСОБА_8, зареєстрована 07 грудня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, яка містить відмітку «вважати закінчений будівництвом об'єкт готовим до експлуатації».

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз ст. ст. 60, 63, 69 СК України та ст. ст. 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року № 6-47цс16, який згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте, розглядаючи указаний позов ОСОБА_3, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на вищевказані норми матеріального права, правову природу поданого позову, предмет і підстави заявлених позовних вимог, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв'язку з чим помилково вважав відсутнім спір щодо поділу майна подружжя та відсутніми підстави для висновку про порушення, невизнання або оспорювання прав позивача.

Не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, про що просить позивач у касаційній скарзі, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини щодо неповідомлення належним чином судом відповідача ОСОБА_5 про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим вона була позбавлена права висловити свої заперечення проти позову, зокрема у частині запропонованих вищевказаним висновком судової будівельно-технічної експертизи варіантів поділу земельної ділянки, а також поділу в натурі будинковолодіння по АДРЕСА_4 щодо виділу частки в будинку літ. А».

Разом із тим звертає на увагу той факт, що за І варіантом поділу житлового будинку літ. «А» з прибудовами надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_4 висновку експерта № 207 судової будівельно-технічної експертизи від 06 червня 2014 року (а. с. 91-118), при такому варіанті розподілу житлового будинку літ. «А» з прибудовами, надвірними будівлями та спорудами, співвласникам ОСОБА_5 і ОСОБА_4 приміщення в будинку виділяються у спільне користування, при цьому співвласнику ОСОБА_6 необхідно сплатити грошову компенсацію ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у розмірі 51 511 грн у таких розмірах: ОСОБА_4 - 25 300 грн; ОСОБА_5 - 26 211 грн.

Застосувавши саме такий варіант поділу нерухомого майна, суд не з'ясував думки ОСОБА_6 стосовно того, чи погоджується вона на сплату такої компенсації та чи взагалі погоджується із запропонованими експертним висновком варіантами поділу спірного нерухомого майна, адже за викладених обставин вищевказані висновки суду можуть вплинути на її права та обов'язки.

Крім того, оскільки кожен із запропонованих вищевказаним експертним висновком варіантів поділу житлового будинку літ. «А» передбачає сплату ОСОБА_6 певної грошової компенсації, то суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що ОСОБА_6 залучена до участі у справі як третя особа та не обговорив питання про залучення її до участі у справі як співвідповідача із належним оформленням цієї процесуальної дії.

Таким чином, усупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини справа, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 31 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак