РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8278/15-ц

пр. № 2/759/103/17

04 грудня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря Чернишук К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати заповіт, складений ОСОБА_5 на свого сина ОСОБА_2 недійсним, посилаючись на ті підстави, що він є спадкоємцем за заповітом від 05.09.2014 після його тестя ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до заповіту йому заповідалась, належна померлому на праві власності частина квартири АДРЕСА_1. Після звернення до нотаріальної контори із звою про прийняття спадщини йому стало відомо, що вже було відкрито спадкову справу за складеним новим заповітом тестем на свого сина ОСОБА_2. Вважає, що складений заповіт на вимоги ч. 2 ст. 1257 є недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, або ж спадкодавець в момент вчинення цього правочину не усвідомлював значення своїх дій.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, давши пояснення аналогічні тим, що викладені у поданому до суду позові.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, надавши заперечення у письмовому вигляді, позовні вимоги вважають безпідставними.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Судом встановлено, що 24.11.2014 об 12 год. 50 хв. ОСОБА_5 у Київській міській клінічній лікарні №5 за адресою: м. Київ, вул. Відпочинку, буд. 11 склав заповіт, за яким все майно, що належатиме йому на час смерті, заповідає сину ОСОБА_2 (а.с. 24, т. І).

Як зазначено в самому заповіті, заповіт записано з його слів нотаріусом Дубенко А.О. та зачитано вголос заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. Особу його встановлено, дієздатність перевірено.

Відповідно до свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у віці 83 років (а.с. 20, т. І).

Відповідно до положень ст.ст.1233-1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до п.п. 157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 зі змінами, визначено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними у п. 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Заповіт є одностороннім правочином.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пред'являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивач покликається на свої сумніви у спроможності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справа про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.03.2017 у справі № 6-2833цс16.

Судом у справі призначалася комплексна посмертна судова медико-психіатрична експертиза відносно ОСОБА_5 (а.с. 110, т. ІІ).

Згідно висновку посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи КМЦ СПУ №873 від 16.12.2016 ОСОБА_5 на момент складання заповіту від 24.11.2014 будь-яким стійким хронічним психічним розладом не страждав, а виявляв ознаки Астенічного синдрому соматично-обумовленого (ракова інтоксикація, вторинна анемія важкого ступеню). На момент складання заповіту за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а.с. 140-143, т. ІІ).

Вказаний висновок суд оцінює як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 у судовому засіданні з боку позивача та сам позивач як свідок надавали аналогічні показання якими засвідчували, що за час життя разом із зятем, дочкою та онукою проживали у спірній квартирі, все життя після смерті його дочки бажав заповісти квартиру своїй онуці разом із її батьком, причини складання заповіту на ім'я відповідача їм невідомі та навпаки здаються дивними (а.с. 145, 146, 147, 148, 149, т. І).

Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_15 та ОСОБА_2 з боку відповідача давали покази за аналогічним змістом, але протилежні показам свідків позивача, а саме, що заповідач мріяв про міцну сім'ю, і вважав, що його син потребує додаткової житлової площі, оскільки він разом із своєю сім'єю проживають у скрутних умовах, а у тестя при цьому є окрема квартира в якій наразі проживають його батьки (а.с. 176 т. І, 56-58, т. ІІ).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що волевиявлення заповідача на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем та його представниками не доведено у судовому засіданні недійсність заповіту, посвідченого приватним нотаріусом, з підстав не усвідомлення ним значення своїх дій та не можливості керувати ними.

Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 16, 203, 225, 1257, 1233-1234, 1236 ЦК України; ст.ст. 10, 11, 30, 57-61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: