Справа №639/6576/17
Провадження №2/639/2538/17
13 грудня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Баркової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання - Тіщенко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Новобаварський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про припинення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -
Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, звернулись до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, зазначивши третьою особою Новобаварський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, і просять суд припинити право користування ОСОБА_4 житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 а також зобов'язати Новобаварський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.
В обґрунтування позову позивачі вказали, що вищезазначена спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності: ОСОБА_1 - 2/5 частини, ОСОБА_2 -1/5 частини, ОСОБА_3 - 1/5 частини, а також відповідачу ОСОБА_4 - 1/5 частини. Квартира АДРЕСА_1 з трьох кімнат загальною площею 64, 1 кв.м, в тому числі житловою площею - 43, 2 кв.м. В даний час в квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, 1949 р.н., ОСОБА_2,1972 р.н., ОСОБА_3, 1984 р.н. та відповідач ОСОБА_4, 1991 р.н., який є сином ОСОБА_2.
Також в позові зазначено, що відповідач ОСОБА_4 протягом тривалого часу в спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не оплачує, будь-яких стосунків з позивачами не підтримує, тривалий час назад зібрав всі належні йому речі, добровільно віддав ключі від зазначеної квартири та, повідомивши, що більше проживати в спірній квартирі не буде, виїхав на інше місце проживання до Росії, однак знятися з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою в добровільному порядку відмовляється.
В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на норми ст.ст. 217, 405 ЦК України, а також ч.1,2 ст. 64 ЖК України. Також позивачі вказують, що у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст..ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України) Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Також позивачі посилаються на норми ст.ст. 71, 72, 107 156 ЖК УРСР, ст.ст. 29, 405, 383 ЦК України, п. 26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою КМУ №207 від 2.03.2016 року із змінами та доповненнями та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в якій зазначено, що підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Позивачі вважають, що має місце порушення їх законних прав з боку відповідача ОСОБА_4, оскільки вони змушені сплачувати комунальні послуги з розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих за місцем проживання в житловому приміщенні, включаючи відповідача, який фактично в квартирі не проживає, що ставить позивачів у скрутне матеріальне становище і змусило звернутись до суду з даним позовом.
В судовому засіданні позивачі повністю підтримали позовні вимоги, надали пояснення відповідно до викладених в позові обставин, визнали, що відповідачу належить на праві власності частина квартири АДРЕСА_1, однак питання щодо позбавлення відповідача права власності позивачі на даний час не ставлять.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгяду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи від нього не надходило. У зв'язку з цим, суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечували позивачі.
Представник третьої особи - Новобаварського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення судових повісток, про причини неявки суд не сповістив, що є підставою для розгляду справи за його відсутності.
Суд, вислухавши пояснення позивачів, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.
З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, виготовленому станом на 21.07.2016 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що власниками квартири є ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.41-42).
З довідки, виданої ОСОБА_1 04.08.2016 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.04.1998 року НОМЕР_1, виданим Харківським центром приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.45).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.07.2017 року, виданим державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори, спадкоємцем зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_5, 1948 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, є його дружина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, спадщина, на яке видано це свідоцтво, з 1/5 частки в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.44).
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №92608418 від 22.07.2017 року на заяву ОСОБА_1, останній належить на праві спільної часткової власності 1/5 частка трикімнатної квартири загальною площею 64, 1 кв.м, житловою площею 43,2 кв.м розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 39-40).
В зазначеній квартирі зареєстровані позивачі ОСОБА_1, 1949 р.н. - з 23.01.1985 року, її дочка ОСОБА_2,1972 р.н. - з 25.05.1988 року, її син ОСОБА_3, 1984 р.н. - з 22.07.2000 року, та відповідач ОСОБА_4, 1991 р.н. - з 05.02.1991 року, який є онуком ОСОБА_1, про що свідчить довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку, видана начальником дільниці №43 КП «Жилкомсервіс» від 17.10.2017 року (а.с.8).
Відповідно до Акту від 23.10.2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 протягом полутора років вже не проживає ОСОБА_4, що стверджують сусіди, які підписались нижче ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с.9).
Виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин суд вважає помилковим посилання позивачів на ст.ст. 71, 72, 107 ЖК Української РСР, оскільки дані статті регулюють правовідносини наймачів та членів їх сімей щодо житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, а не ті, що виникають у власників житла.
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України в ласник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Однак, зазначені норми також не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли у сторін, оскільки відповідач ОСОБА_4 не тільки є членом сім'ї власників спірної квартири, а і сам є власником квартири АДРЕСА_1, що встановлено в судовому засіданні на підставі наданих позивачами документів та визнано останніми.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним.
Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Позивачі беззаперечно мають право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування й розпорядження своїм майном, однак ними не правильно обраний спосіб захисту своїх прав.
Так, в судовому засіданні встановлено на підставі наданих позивачами документів та визнано останніми, що відповідач ОСОБА_4 також є власником квартири АДРЕСА_1.
В ч.1 ст.317 ЦК України, якою закріплено зміст права власності, зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.2 зазначеної статті н а зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Таким чином, зазначені позивачами обставини щодо не проживання відповідача ОСОБА_4 у спірній квартирі, жодним чином не можуть вплинути на обсяг його прав, як власника, який не може з передбачених законом підстав бути позбавлений права користування належним йому майном, тому позов щодо припинення права користування ОСОБА_4 житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.
Позовні вимоги щодо позбавлення відповідача права власності, зокрема, з передбачених главою 25 ЦК України підстав, позивачами не заявлялись.
Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Що стосується вимоги про зняття відповідача з реєстрації, то в цій частині позов також не підлягає задоволенню, оскільки на даний час відсутня жодна підстава для зняття з реєстрації відповідача, передбачена статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» . Крім того, у разі з'явлення відповідних підстав органом реєстрації зняття з реєстрації особи проводиться без додаткового ухвалення рішення суду про це.
На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст.3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Новобаварський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про припинення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні, у той же строк з дня одержання його копії.

Суддя Н.В.Баркова