Справа № 502/2071/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О. А.

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

до

Кілійської міської ради Одеської області та ОСОБА_3

про

визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кілійської міської ради Одеської області та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю та в уточненій позовній заяві вказав, що 2 листопада 2000 року померла рідна баба позивача ОСОБА_4, яка на день смерті проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Суворова,204, який належав померлій. На момент смерті ОСОБА_4 позивач доглядав та проживав з нею за однією адресою, де також доглядав хатнє господарство, був зареєстрований за місцем проживання на той час за вказаною адресою. Крім того, до теперішнього часу позивач та його сімя проживають у вказаному житловому будинку, добросовісно та безперервно володіють та відкрито користуються даним нерухомим майном. Фактично позивач проживає у вказаному житловому будинку з 11.06.1993 року з часу реєстрації місця проживання, тобто вже більше 24 років. Заповіту на своє майно ОСОБА_4 не складала. Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є тільки мати позивача ОСОБА_3, але спадщину вона не приймала. На протязі 6-місячного строку з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась. Оригінал правовстановлюючого документу на будинок відсутній. Жодного спору з будь-якою фізичною особою стосовно вказаного нерухомого майна у мене не має.

На підставі вищевказаного представник позивача просив суд:

-встановити факт належності житлового будинку, розташованого в м. Кілія, Кілійського району Одеської області, вул. Суворова,204 ОСОБА_4, яка померла 02.11.2000 року;

-визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок, розташований в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Суворова, 204, який складається з: літ. А житловий будинок (загальною площею 59,9кв. м., житловою площею 44,6кв.м.), літ. Б літня кухня, літ. В - сарай, літ. Г - літня кухня, літ. Д комора, літ. Е - сарай, літ. Ж - сарай, літ. З - убиральня, літ. №1-5-I надвірні споруди за набувальною давністю.

Представник позивача надав заяву, згідно якої просив суд розглянути справу задовольнити позовні вимоги за їх відсутності.

Представник відповідача Кілійської міської ради, в судове засідання не прибув, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі.

Дослідивши позовну заяву та докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Як зазначено в свідоцтві про народження серії І-АГ № 1232334, виданим повторно 31.07.1968 року в м. Кілія райбюро ЗАГС Одеської області, актовий запис № 127, батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 записано ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-АГ № 636297, виданим 13.11.1969 року в м. Кілія Кілійським райбюро ЗАГС Одеської області, актовий запис № 344, батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 записано ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЖД № 100231, виданого 23.03.2011 року виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 розірвано.

З довідки наданої виконавчим комітетом Кілійської міської ради № 2411 від 03.11.2017 р. вбачається, що на день смерті ОСОБА_4, яка померла 02.11.2000 р. та була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з нею був зареєстрований та проживав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 Інших осіб за вказаною адресою зареєстровано не було.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 230551, виданого 03.11.2000 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 316, ОСОБА_4, померла 02.11.2000 року.

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори від 09.03.1963 р. вбачається, що єдиним спадкоємцем майна розташованого в м. Кілія, вул. Суворова, 176 є ОСОБА_4.

Відповідно до довідки комунального підприємства Кілійської районної ради «Районне бюро технічної інвентаризації» від 17.10.2017 року №595, житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область Кілійський район м. Кілія, вул. Суворова, № 204 (колишній № 176), на підставі свідоцтва про право на спадщину, належить ОСОБА_4 1/1 частка.

Відповідно до технічного паспорту, складеного комунальним підприємством Кілійської районної ради «Районне бюро технічної інвентаризації» від 10.10.2017 р., житловий будинок по вул. Суворова, № 204 в м. Кілія Кілійського району Одеської областіскладається з: літ. А житловий будинок 1924 року забудови загальною площею 59,9 кв. м., житловою площею 44,6 кв.м., літ. Б літня кухня, літ. В - сарай, літ. Г - літня кухня, літ. Д комора, літ. Е - сарай, літ. Ж - сарай, літ. З - убиральня, літ. №1-5;I надвірні споруди.

Як вбачається з інформаційного листа від 06.11.2017 р. № 636/01-16, приватний нотаріус Кілійського районного нотаріального округу ОСОБА_11 на підставі звернення ОСОБА_2 щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 розяснив, що оскільки не подано документ, що підтверджує відносин зі спадкодавцем, оформлення спадщини вирішується в судовому порядку.

З витягу зі спадкового реєстру відносно спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину № 49745072 від 06.11.2017 р., наданої приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу ОСОБА_11,відносно ОСОБА_4, інформація відсутня.

Стосовно встановлення факту належності правовстановлюючого документу, суд виходить з наступного:

Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, тому суд вважає, що даний спір слід вирішити на підставі положень ЦК УРСР.

Відповідно до п. 2 ОСОБА_12 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_12 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків надаються з земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду в безстрокове користування, а побудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовників.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до розяснення Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Як вказано в листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.2009 року № 12/5-126, по обєктах нерухомого майна, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будівлі, що складається бюро технічної інвентаризації.

Згідно п.5 ч. 2 ст. 234, ст. 256 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду.

Виходячи з наведеного суд вважає доведеним факт належності ОСОБА_4, яка померла 02.11.2000 р. житлового будинку, який було збудовано до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів.

Стосовно визнання права власності на житловий будинок за ОСОБА_2, суд виходить з наступного:

Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: 1/ законний обєкт володіння; 2/ добросовісність володіння; 3/відкритість володіння; 4/ володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Разом з тим, право власності за давністю володіння, перш за все, може виникнути на придатне для володіння майно, яке відноситься до будь-якої форми власності.

Відповідно до положень цивільного законодавства нерухоме майно може стати предметом набуття за давністю, оскільки вважається, що таке майно існує.

З 3 серпня 2004 р. набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», який сформулював систему і порядок державної реєстрації прав на нерухомість.

Виходячи зі змісту абз. 3 ч. 1 ст. 344 ЦК України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» - якщо будівля чи споруда не є обєктом нерухомості, прийнятому в експлуатацію, право на яке зареєстровано в установленому порядку, то набути право власності за давністю володіння на таке майно неможливо.

Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що вказаний будинок є обєктом нерухомості, право на яке зареєстроване у встановленому законом порядку та його власник померла у 2000 р., а отже на нього може бути набуте право власності за набувальною давністю.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 з 2001 року, тобто більше 10 років з урахуванням строку, встановленого в п. 8 прикінцевих та перехідних положень ЦК України відкрито, безперервно, добросовісно, на законних підставах володів відповідним житловим будинком, а після смерті ОСОБА_4 з 02.11.2000 року позивач продовжив володіти ним, та згідно положень ч. 2 ст. 344 ЦК України може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла ОСОБА_4, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, з врахуванням відповідної норми цивільного законодавства, починаючи з 2001 року час відкритого, безперервного, добросовісного володіння позивачем зазначеним житловим будинком, який є законним обєктом нерухомого майна, на дату розгляду справи складає майже 16 років.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України шляхом визнання права власності на зазначений житловий будинок за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 209, 256, 212-215 ЦПК, ст. ст. 16, 344, ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт належності житлового будинку, розташованого в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Суворова, 204, - ОСОБА_4, яка померла 02.11.2000 року.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на житловий будинок, розташований в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Суворова, 204, який складається з: літ. А житловий будинок, загальною площею 59,9 кв. м., житловою площею 44,6 кв.м., літ. Б літня кухня, літ. В - сарай, літ. Г - літня кухня, літ. Д комора, літ. Е - сарай, літ. Ж - сарай, літ. З - убиральня, літ. №1-5;I надвірні споруди за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_13