Ухвала

іменем україни

28 листопада 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій протиправними, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій протиправними, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 26 липня 2016 року № 225К позивача було звільнено з роботи з 26 липня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вважає дії відповідача щодо звільнення позивача неправомірними та такими, що порушують його права оскільки позивачеві не було запропоновано вакантних посад на підприємстві, відповідач не виконав обов'язку щодо вжиття заходів по працевлаштуванню працівників.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що наказом відповідача про прийняття на роботу від 05 січня 2015 року № 01k-VI-0000450 ОСОБА_4 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу контрактів № 4з 05 січня 2015 року.

12 квітня 2016 року адміністрація відповідача звернулась до Ради трудового колективу відповідача з повідомленням про прийняття рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників (т. 1 а. с. 31).

Рада трудового колективу відповідача протокольним рішенням № 36-1 uim від 22 квітня 2016 року погодилась з рішенням адміністрації відповідача щодо скорочення чисельності та штату працівників підприємства (т.1, а. с. 32).

13 травня 2016 року відповідачем було видано наказ № 108 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш»(т. 1 а. с. 34).

Листом Державного концерну «Укроборонпром» від 24 травня 2016 року вих. №ІЮР-6.2-5088 було погоджено структуру та штатний розпис відповідача (т. 1, а. с. 41).

24 травня 2016 року відповідачем було видано наказ № 119, відповідно до пункту 1 якого нові структура та штатний розпис вводились в дію з 01 серпня 2016 року (т.1, а. с.42).

13 травня 2016 року наказом генерального директора ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» № 107 було створено Тимчасову комісію для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (т. 1 а. с. 180).

24 травня 2016 року Протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці було визначено перелік працівників стосовно яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, до числа яких позивач не увійшов (т.1, а. с. 42).

Повідомленням головному спеціалісту відділу контрактів № 2 Департаменту № 4 ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», яке підписане генеральним директором відповідача 26 травня 2016 року позивача було персонально попереджено про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників (т. 1, а. с. 43). Зазначеним повідомленням позивача також було поінформовано про відсутність вакантних посад, що відповідають кваліфікації позивача.

Протоколом № 107uim від 19 липня 2016 року Рада трудового колективу надала згоду на розірвання трудових відносин з позивачем з 26 липня 2016 року (т.1, а. с.233).

Наказом ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» № 225К від 26 липня 2016 року позивача було звільнено із займаної ним посади з 26 липня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (т. 1 а.с. 44).

Відповідно до пункту 1.1 Статуту Відповідача, затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 23 вересня 2014 року, ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» є державним комерційним підприємством.

Згідно з положеннями статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи зі змісту пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Посада, яку займав позивач містилася в штатному розкладі, затвердженому генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 11 лютого 2016 року, погодженому генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» 11 лютого 2016 року та введеному в дію наказом відповідача від 19 лютого 2016 року № 32 (т. 1, а. с. 47-51). Відповідно до вказаного штатного розкладу штат відповідача налічував 167 одиниць. В новому штатному розписі відповідача, затвердженому генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 13 травня 2016 року, погодженому генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» 24 травня 2016 року та введеному в дію наказом № 119 від 24 травня 2016 року, штат відповідача налічує 132 одиниці (т. 1, а. с. 52 - 56). Відповідно до Службової записки № 6/88 від 14 вересня 2016 року у відповідача відбулось зменшення кількості посад на 35 одиниць (т. 1, а. с. 46).

Позивача було звільнено 26 липня 2016 року (т. 1, а. с. 44), про наступне вивільнення відповідач попередив позивача 26 травня 2016 року (т. 1, а. с. 43).

Судом встановлено, що вказане попередження позивача було здійснене відповідачем за два місяці до його звільнення, тобто у відповідності з частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-491 цс 15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

З моменту попередження позивача про наступне вивільнення та до дати його звільнення вакантними були 5 посад: заступник генерального директора, начальник відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, водій автотранспортних засобів, головний спеціаліст управління безпеки, головний спеціаліст відділу інформаційного забезпечення та зв'язку. Вказане підтверджується засвідченою копією Службової записки від 11.10.2016 №6/95 управління роботи з персоналом та документообігу ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» (т.1, а. с. 70).

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відповідачем, проведено без порушення закону, оскільки у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, та те, що вказана обставина також підтверджується і новим штатним розкладом.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_4 була запропонована одна з 5 вакантних посад, а саме - посада водія, від якої позивач відмовився. В той же час, на сторінці 13 Військового квитка позивача, а саме в пункті 26 «Найменування посади і військово-облікової спеціальності (посадова кваліфікація)» зазначено «Водій автомобілів».

Судом встановлено, що відмова позивача від зайняття посади водія підтверджується Пропозицією головному спеціалісту відділу контрактів №2 Департаменту №4 ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 78).

Що стосується решти 4 вакантних посад, то відповідач не відповідав вимогам, що ставились до вказаних посад та не міг виконувати відповідну роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду. Враховуючи освіту, кваліфікацію та досвід роботи Позивача, вказані ним в Особовому листку по обліку кадрів (т.1, а. с. 71) та зазначені в копії трудової книжки позивача (т. 1 а. с. 7), беручи до уваги копії дипломів про освіту позивача (т.1, а. с. 108-109), ОСОБА_4 не відповідав вимогам, зазначеним в посадових інструкціях до вказаних вище посад.

Однією з вимог посадової інструкції заступника генерального директора (т. 1, а.с. 73), якій не відповідав позивач був не менш, ніж п'ятирічний досвід роботи на посадах керівників або заступників керівників підприємств.

Однією з вимог посадової інструкції начальника відділу інформаційного забезпечення та зв'язку (т. 1, а. с. 74), якій не відповідав позивач був не менш, ніж п'ятирічний досвід роботи в сфері інформаційних технологій.

Також позивач не відповідав вимозі посадової інструкції головного спеціаліста управління безпеки (т. 1, а. с. 75) щодо досвіду роботи в правоохоронних органах або підрозділах безпеки підприємств всіх форм власності протягом не менш, ніж трьох років.

Не відповідав позивач і вимозі, що ставилась до кандидатів на посаду головного спеціаліста відділу інформаційного забезпечення та зв'язку(т. 1, а.с. 76), а саме - досвід роботи в сфері інформаційних технологій не менше трьох років.

Суди попередніх інстанцій перевіривши усі обставини у справі, зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки чинним трудовим законодавством України не передбачено обов'язку роботодавця вживати заходів щодо працевлаштування працівників, які звільняються з роботи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підставі для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова