Справа № 642/4737/16ц
Провадження № 2/642/185/17
РІшенНЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді - Шрамко Л.Л.

з участю секретаря - Бондаренко В.П.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання свідоцтва про право власності на спадщину недійсним,

3-і особи - приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Юдіна Олена Сергіївна, Шеренков Валерій Олегович,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся 29 липня 2016 року до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеного 03.09.2010 між ним - позивачем - та ОСОБА_9, а також свідоцтва про право власності на спадщину НОМЕР_1 після смерті останньої, виданого 31.03.2016 приватним нотаріусом ХМНО Юдіною О.С.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 - мати ОСОБА_6, з якою він перебував у фактичних шлюбних стосунках, після її смерті відкрилась спадщина, в яку увійшла і спірна квартира, та відповідач - чоловік померлої, і відповідачка - її дочка - отримали свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Посилаючись на ст. 234 ЦК України, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 03.09.2010 укладено ним та матір'ю відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_9 без наміру створення правових наслідків, є фіктивним, сторонами не було вчинено будь-яких дій на виконання фіктивного правочину. Укладання фіктивного договору купівлі-продажу квартири було обумовлено необхідністю врятувати його квартиру о від звернення на неї стягнення державним виконавцем на виконання заочного рішення суду від 20.05.2010 року про стягнення з нього заборгованості на користь ПАТ «Банк «Форум» у загальному розмірі 244 756, 82 грн. Після скасування за його заявою заочного рішення виконавче провадження було закінчено, та після цього він і уклав фіктивний договір купівлі-продажу квартиру з ОСОБА_9 Була домовленість, що після вирішення спірних питань з банком ОСОБА_9 поверне йому квартиру шляхом розірвання договору купівлі-продажу. Після укладання спірного договору за даними реєстру за ним не було зареєстровано жодного майна, на яке могло би бути звернення стягнення в погашення заборгованості перед банком. Спірна квартира фактично не була передана ОСОБА_9, він весь час проживав у спірній квартирі, робив там ремонт, зареєстрований у спірній квартирі, там знаходяться його речі, він сплачує комунальні послуги. Жодних дій на виконання умов договору купівлі-продажу вони не вчиняли. У листопаді 2011 році вони з ОСОБА_6 розійшлись. Коли він вирішив всі питання з банком, постало питання щодо повернення квартири. ОСОБА_9 весь час мешкала зі своїм чоловіком в квартирі на АДРЕСА_1. Посилаючись на хворобу ОСОБА_9, його просили не турбувати з питанням повернення квартири, та він йшов на зустрів, сподіваючись, що все ж таки це питання буде вирішено. Після смерті матері ОСОБА_6 заповняла, що питання буде вирішено після оформлення спадкових прав. Однак в березні 2016 року він дізнався, що подано оголошення про продаж квартири, та, крім того, у червні 2016 року отримав судову повістку у справі про позбавлення його права користування спірною квартирою. Він вважає, що факт наявності заочного рішення про стягнення з нього заборгованості, те, що він залишився зареєстрованим в квартирі, ніс витрати по її утриманню, а ОСОБА_9 ніяких дій не вчиняла на виконання угоди купівлі-продажу, грошових коштів за квартиру не сплатила є доказом фіктивності правочину

В письмових поясненнях (а.с.167-171 том 1, а.с. 22-28 том 2) позивач також зазначив, що ОСОБА_9 була йому близькою людиною - тещою, матір'ю його дружини ОСОБА_6, та погодилась допомогти йому у ситуації, що склалась, і врятувати його квартиру. Зазначає, що з проханням оформити договір купівлі-продажу він звернувся саме до ОСОБА_9, а до відповідача з таким проханням не звертався. У спірній квартирі він зареєстрований з 2006 року, проживав там і сам, і з відповідачкою ОСОБА_6, а з 2013 року в квартирі проживає його син ОСОБА_11. Крім того, коштів на придбання у відповідачки ? частини відповідач не мав, укладанням договору купівлі-продажу між собою відповідачі мають намір позбавити його квартири. З часу придбання ним спірної квартири з 2005 по 2010 рік в спірній квартирі ніхто не проживав. З березня З травня 2008 по березень 2011 року вони з відповідачкою орендували житло на вул. Слинька у ОСОБА_12 Посилання відповідачки на те, що вони проживали з нею в спірній квартирі 2009-2010 р.р. не відповідає дійсності. З листопада 2010 року він почав робити ремонт в цій квартирі, а у березні 2011 року разом з ОСОБА_6 заїхав туди жити. В листопаді 2011 року ОСОБА_6 пішла від нього в кватиру на вул. Лебединській до батьків. Ключі від спірної квартири раніше були у ОСОБА_6, однак він поміняв замки. ОСОБА_9 ніколи не претендувала на спірну квартиру, з вимогами про її витребування до правоохоронних органів не зверталась, та жодних вимог з цього приводу до нього не заявляла, до смерті вона проживала на АДРЕСА_1, за своїм постійним місцем проживання.

Заочне рішення суду про визнання його - позивача - особою, яка втратила право користування спірною квартирою, скасовано, та справа перебуває на розгляді суду. Також зазначає, що відповідачка дає неправдиві пояснення щодо періоду її проживання у спірній квартирі, його матеріального становища, наявності у нього боргів, придбання нею меблів у орендовану квартиру. Він був засновником та директором фірми ТОВ «Спасское», займався торгівлею агропромисловою продукцією, фірма мала прибутки та великі обороти грошових коштів. Після укладання фіктивного договору купівлі-продажу у жовтні 2010 року він- позивач- замовив вікна у спірній квартирі, найняв бригаду для проведення ремонту. Посилання відповідачки на те, що вона проживала в спірній квартирі у 2012-2014 р.р. не відповідає дійсності, та спростовується актом комісії дільниці №63 КП «Жилкомсервіс»,де зазначено, що вона проживала в ній разом з ним з березня 2011 по листопад 2011 р.р., та з його згоди з листопада 2012 по березень 2013 року. З березня 2013 року в квартирі проживає його син. З ОСОБА_13 він - позивач- зареєстрував шлюб 28.08.2013 року, у 2010 році їй було 16 років, тому він не міг перебувати з нею з 2010 року у шлюбних стосунках.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, зазначив, що грошові кошти в рахунок оплати за квартиру ОСОБА_9 йому не передавала. Нотаріус при укладанні угоди роз'яснювала йому правові наслідки укладеного договору, однак повідомила, що вона не перевіряє факт отримання грошей. Також зазначив, що ОСОБА_9 продала квартиру на вул. Плеханівській у березні 2008 року, частина грошей пішла на оплату дольової участі в квартирі по вул. Косіора. Загальна сума дольової участь - 60 тис. доларів, його- позивача- та ОСОБА_9 частки є рівними, та складають по 30 тис. доларів. Здача будинку планувалась на 2009 рік, однак була перенесена на 2012 рік. У 2012 році будинок зданий в експлуатацію, на даний час належить дочці ОСОБА_9 - ОСОБА_6

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні послалась на викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав, подав письмові заперечення проти позову (а.с.129-131, 230-233 том 1), де зазначив, що доводи позивача є необґрунтованими. Зазначив, що у серпні 2010 року позивач запропонував йому та його дружині ОСОБА_9 купити спірну квартиру, та вони придбали її за накопичені за час спільного проживання грошові кошти, суму вартості квартири 32284 грн., що становили за курсом долара на час укладання договору 4 091, 76 доларів США, згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_9 сплатила позивачу. Він надав згоду на придбання своєю дружиною ОСОБА_9 вказаної квартири. Оскільки право власності на вказану квартиру ОСОБА_9 набула на підставі договору купівлі-продажу, укладеним з позивачем, після її смерті вказана квартира увійшла до спадкової маси, та нотаріусом правомірно видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру йому та дочці померлої - ОСОБА_14, яка в подальшому за договором купівлі-продажу від 08.04.2016 продала йому ? частину спірної квартирі, за ціною 285 000 грн., тому він є законним власником квартири. ОСОБА_6 проживала у спірній квартирі разом з позивачем в період 2009-2010 р.р., ще до укладання договору купівлі-продажу. Також вона проживала у цій квартирі в період з 2012 по 2014 р.р., здійснювала за свої кошти ремонт каналізаційного стояку, проводила ремонтні роботи в квартирі, сплачувала комунальні послуги, за свої кошти купувала меблі, побутову техніку та інш. На теперішній час позивач в квартирі не мешкає, а без правових підстав мешкає його син. Позивач чинить йому - ОСОБА_5 - перешкоди у користуванні вказаною квартиру, власником якої він є, у зв'язку з чим він звернувся до суду з позовними вимогами до позивача. З приводу повернення спірної квартири позивач ніколи не звертався до ОСОБА_9, також не звертався і до нього.

Також зазначив, що у 2016 році винесене заочне рішення про визнання ОСОБА_4 особою, якав втратила право користування спірною квартирою, в судове засідання він не з'являвся, та після винесення рішення подав заяву про перегляд заочного рішення, справа перебуває на розгляді Ленінського районного суду м.Харкова суду. В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 також пояснив, що він мав хороші заробітки, працював у прибутковій фірмі по виготовленню більярдних столів, тому разом з ОСОБА_9 мав можливість придбати спірну квартиру, та надав згоду на придбання цієї квартири дружині ОСОБА_9 у нотаріуса. Вони з ОСОБА_9 продали квартиру на вул. Плеханівській та купили квартиру, щоб позивач жив з ОСОБА_6, на вул. Косіора. Ключі від спірної квартири були у нього- ОСОБА_5 Після того як позивач пішов від ОСОБА_6, у спірній квартирі проживали ОСОБА_6 удвох з матір'ю, хоч мати залишалась прописаною на вул. Лебединській. По оплаті комунальних послуг по спірній квартирі утворились великі борги, які погашала ОСОБА_6 по квитанціям, коли оформлювала спадщину після смерті матері. Позивач пішов від ОСОБА_6, та коли захворіла ОСОБА_9 , ОСОБА_6 приїхала до них в квартиру на вул. Лебединській.

Відповідачка ОСОБА_6 проти позову заперечувала, зазначила, що з позивачем перебувала у шлюбних стосунках з 2006 по 2011 рік. Свого житла у них не було, вони проживали в орендованій квартирі на вул. Слинька. Мати проживала на вул. Лебединській, продала квартиру на вул. Плеханівській та купила квартиру на вул. Косіора. Спірну квартиру вона купила у позивача, оскільки останньому були потрібні гроші. Договір купівлі-продажу був укладений її матір'ю та позивачем, не є фіктивним. При укладанні договору у нотаріуса вони були присутні учетвером - позивач, вона та її батьки - мати ОСОБА_9 відповідач ОСОБА_5 Її мати сплатила позивачу вартість квартири, як зазначено в договорі. Після придбання спірної квартири мати проживала разом з нею у цій квартирі. Вона з позивачем перебували у фактичних шлюбних стосунках та деякий час проживали в спірній квартирі після ремонту. Також зазначила, що в Орджонікідзевському районному суді м.Харкова перебуває цивільна справа про визнання права власності на квартиру на пр. Косіора по спору між нею та позивачем. У спірній квартирі вони проживали півроку у 2010-2011 р.р., потім вона одна проживала там одна 2-3 роки у 2012-2013 р.р., періодично проживала там з мамою ОСОБА_9, в кінці 2013 року до народження дитини пішла з цієї квартири, в 2014 році вийшла заміж. ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народилась дитина від чоловіка. На даний час вона з чоловіком та дитиною проживає в квартирі на вул. Родниковій. Комунальні послуги позивач став оплачувати лише у 2016 році, а вона- ОСОБА_6- оплачувала неодноразово. Вона проживала одна, було відключено електропостачання за борги, вона їздила на підприємство «Харківські теплові мережі», сплачувала борги,та їй поновили електропостачання. Після того, як позивач пішов від неї, вона придбала ванну у спірну квартиру. Після вступу у спадщину вона продала свою частку ОСОБА_5 Ніяких обіцянок щодо повернення цієї квартири позивачу вона не давала, таких розмов не було.

В письмових запереченнях (а.с.235-238, том 1) представник ОСОБА_6 ОСОБА_3 зазначив, що починаючи з 2006 року до серпня 2010 року ОСОБА_6 проживала з позивачем однією сім'єю, проживали не в спірній квартирі, а в гуртожитку по АДРЕСА_3, яка належала її матері ОСОБА_9. У 2008 році ОСОБА_9 продала свої дві приватизовані кімнати в гуртожитку. У 2007 році позивач не мав коштів навіть на оплату стоянки автомобіля ВАЗ 2107, та гаражний кооператив в рахунок боргу забрав у нього вказаний автомобіль. З 2008 по 2010 р.р. вони проживали в орендованій квартирі по вул. Слинько. Позивач мав великі борги, були відсутні грошові кошти на сплату оренди, та вони були вимушені залишити власниці орендованої квартирі меблі в рахунок оплати боргу. У 2009-2010 .р. вони разом з позивачем дійсно проживали в спірній квартирі. Вона непогано заробляла, придбавала побутову техніку. В серпні 2010 року позивач звернувся до її матері ОСОБА_9 та вітчима - ОСОБА_5 з пропозицією купити у нього спірну квартиру. Він неодноразово звертався до них з проханням позичити йому грошові кошти для купівлі автомобілів, батьки йому давали у борг, але гроші він ніколи не повертав. Її мати та вітчим - відповідач ОСОБА_5 погодились купити квартиру за накопичені ними гроші, та 03.09.2010 року було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу, відповідач надав згоду нам укладання цього договору, вартість квартири згідно з умовами договору була позивачу сплачена у повному обсязі. Вона - відповідачка - проживала в спірній квартирі, здійснювала ремонт, сплачувала комунальні послуги та інш. Позивач мешкав зі своєю дружиною в інший квартирі на Салтівці. Син його ОСОБА_11 проживав зі своєю мамою на вул. Соціалістичній у м.Харкові. У 2014 році вона- відповідачка - почала проживати зі своїм чоловіком в квартирі на пр. Косіора у м.Харкові З сайту судової влади їй стало відомо про те, що Чугуївським міським судом Харківської області 17 червня 2016 року задоволено позов позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_13 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, та виділення частки майна в натурі. В позовній заяв він зазначив, що перебував з ОСОБА_13 у фактичних шлюбних стосунках з вересня 2010 року протягом 5 років ,що суперечить його твердженню в позовній заяві у даній справі про те, що до 2011 року він перебував у таких відносинах з нею - відповідачкою ОСОБА_6 В спірній квартирі з вересня 2010 року позивач не проживав, комунальні послуги не сплачував, ремонт не робив. Починаючи з 2005 року до серпня 2016 року він жодного разу не сплачував комунальні послуги.. Після подачі позову комунальні послуги почала сплачувати його мама, що вбачається з квитанцій.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечували,зазначили, що доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано.

3-ї особи приватні нотаріуси ХМНО Юдіна Олена Сергіївна, Шеренков Валерій Олегович також в судове засідання не з'явились, подали заяви з проханням справу слухати у їхньої відсутності.

Приватний нотаріус Шеренков В.О. у заявах на адресу суду зазначив, що 3 вересня 2010 року до нього звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_9 разом їз чоловіком ОСОБА_5, який підписав заяву про згоду на укладання вказаного договору купівлі-продажу квартири, з проханням посвідчити цей договір. Перед підписанням договору сторони підтвердили розрахунок між продавцем та покупцем за квартиру та підписали договір, після чого договір був ним посвідчений (а.с.53,73,121, 147 том 1, а.с.108 том 2).

Суд, вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні правовідносини.

Судом встановлено, що 3 вересня 2010 року позивач ОСОБА_4, як продавець, та ОСОБА_9, як покупець, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шеренковим В.О. за реєстровим № 1249 (а.с.34-35, том 1).

Як вбачається з інформаційної довідки № 63216050 від 11.07.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 27.09.2010 на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 03.09.2010 зареєстровано право власності ОСОБА_9 на вказану квартиру в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 401786 (а.с.7 об.).

Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області ОСОБА_9 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 02.03.2006 року (а.с.48, том 2).

Згідно з свідоцтвом про шлюб ОСОБА_4 28 серпня 2013 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_13, 1993 року народження, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_13 (а.с.35, том2).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

Після її смерті приватним нотаріусом ХМНО Юдіною О.С. була відкрита спадкова справа № 20/2015, та ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності за НОМЕР_2 від 31.03.2016 року на ? частину квартири АДРЕСА_2, як на частку у спільній сумісній власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу (а.с.32, том 1), та в цей же день за ОСОБА_5 зареєстровано за №14006233 право власності на ? частину вказаної квартири на підставі вказаного свідоцтва про право власності.

31.03.2016 року приватним нотаріусом ХМНО Юдіною О.С. дочці спадкодавця ОСОБА_9 - ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину з законом НОМЕР_1 від 31.03.2016 року, та в цей же день за ОСОБА_6 на підставі вказаного свідоцтва зареєстровано право власності на ? частину вказаної квартири за № 141006489 (а.с.7, 132, об, том1)

8 квітня 2016 року між продавцем - відповідачкою - ОСОБА_6 та покупцем - відповідачем ОСОБА_5 укладено договір купівлі - продажу ? частини квартири АДРЕСА_2 за ціною 285 000 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Юдіною О.С. за реєстровим № 624.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.04.2016, право власності ОСОБА_5 на 1/2 частину вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2016 зареєстровано 08.04.2016, номер запису про право власності 14135350, індексний номер 29223432 від 13.04.2016. (а.с.6,7, 135, 136).

Таким чином, з 8 квітня 2016 року єдиним власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_5

Згідно з довідкою начальника дільниці № 63 КП «Жилкомсервіс» №2323 від 08.07.2016 та №56 від 15.06.2017 в спірній квартирі з 20.09.2006 року зареєстрований позивач ОСОБА_4 (а.с.11 том 1, а.с.29 том 2).

Як вбачається з в Витягу з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна № 65 від 23.07.2010 року, було внесено записи про заборону відчуження майна, належного ОСОБА_4, а саме: запис за № 1968952 від 13.05.2005 року про заборону на відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_4 на підставі договору іпотеки від 13.05.2005 року, та запис за № 10046305 від 19.07.2010 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 20043716 від 25.06.2010, винесеної Ленінським ВДВС ХМУЮ, про накладення арешту на все нерухоме майно, належне ОСОБА_4(а.с.12-13, том1).

Суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, виходячи з положення ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у своїй постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.24, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину . Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів того, що в момент вчинення спірного договору купівлі-продажу у сторін договору були відсутні наміри створити юридичні наслідки.

У пункті 3 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вказано, що продаж квартири вчинено на 32 284 грн, та вказані гроші ОСОБА_4 одержав від ОСОБА_9 повністю, ще до підписання цього договору.

Як зазначено у пункті 10 договору, сторони свідчать, що цей договір не носить характеру мнимого чи удаваного та не приховує іншої угоди..

У пункті 14 договору зазначено, що сторони підтверджують, що укладання договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає ї х внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

У пункті 16 договору продавець і покупець засвідчили про відсутність заперечень щодо кожної з умов цього договору, підтвердили однакове розуміння значення і умов договору та його правові наслідки, що засвідчили своїми особистими підписами.

Вказані обставини не спростовані позивачем належними та допустимими доказами. Жодних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що грошові кошти йому ОСОБА_9 не передавала, позивач суду не надав.

Його посилання на відсутність у ОСОБА_9 коштів для купівлі квартири не доведені. Крім того, як пояснив сам позивач, він разом з ОСОБА_9 на праві дольової участі в рівних частках придбали іншу квартиру.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири позивач з ОСОБА_6 проживали в орендованій квартирі. Отже, позивач, будучи зареєстрованим, в цій квартирі не проживав. Потім деякий період часу в спірній квартирі проживав позивач з відповідачкою ОСОБА_6 Остання є рідною дочкою покупця - ОСОБА_9, тому не виключено, що остання могла розпорядитись належною їй квартирою таким чином, з метою поліпшення житлових умов дочки.

Отже, посилання на те, що ОСОБА_9 не проживала в цій квартирі,а проживала її дочка разом з позивачем, не є достатньою підставою для висновку про фіктивність договору.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано суду договір №2620/980/53 банківського рахунку, укладений ним з АКБ «Форум», кредитний договір № 0377/08/12- від 10.09.2008, укладений ним з АКБ «Форум» на суму 27 560 доларів США для придбання автомобіля «MITSUBISHI L200», договір застави вказаного автомобіля № 0377/08/12 від 10.09.2008р., укладений ним з тим же банком в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, а також Витяг з Єдиного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна від 23.07.2010 про накладення арешту - заборони на квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору іпотеки.

Також позивач послався на постанову державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського МУЮ від 23.06.2010 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення на підставі виконавчого листа Ленінського районного суду м.Харкова від 10.06.2010 року на користь ПАТ «Банк «Форум» з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором та судових витрат в загальній сумі 244 756, 82 грн., якою накладено арешт на все майно боржника, у тому числі на його автомобіль, а також на виконавчий лист № 2-1365, виданий 10.06.2010 року Ленінським районним судом м.Харкова про стягнення вказаної суми, акт від 21.07.2010 року опису та арешту державним виконавцем автомобіля, належного позивачу, а також на інформацію про вказане виконавче провадження від 06.04.2017 року, з якої вбачається, що вказане виконавче провадження відкрито 23.06.2010 року, постановою державного виконавця від 19.08.2010 року закінчено на підставі п.4 ч.1 ст. 37 Закону «Про виконавче провадження» у зв'язку зі скасуванням заочного рішення, на виконання якого видано виконавчий лист (а.с.172-182, том 1).

Позивачем надана довідка щодо погашення кредиту за кредитним договором від 10.06.2005 року, укладеного ним з ПАТ «Укрсоцбанк», за період з 05.07.2005 по 26,08.2008 року (а.с.75, том 2), та за кредитним договором від 13.05.2005, укладеним з ПАТ «ПриватБанк», залишок якого становив на 30.06.2017 18 235, 61 доларів США (а.с.76-80, том 2).

Позивач надав суду квитанції про сплату ним комунальних послуг. З вказаних квитанцій вбачається, що борг за послуги з теплопостачання у спірній квартирі станом на 1 грудня 2015 року складав 18384, 44 грн. грудень 2015 року , за газ 1 251, 27 заборгованість на 01.03.2015 року .

Крім того, позивачем надані квитанції про сплату послуг з електропостачання ОСОБА_16 за березень 2017 року, квітень 2016 року за комунальні послуги - за лютий 2016 року, За грудень 2014 року, лютий 2015 року травень 2015 року серпень 2015 року вересень 2016 року. Однак ОСОБА_16 не була ані співвласником вказаної квартири, а ні зареєстрованою особою.

З квитанцій вбачається, що по оплаті комунальних послуг за вказаною адресою мала місце велика заборгованість: станом на 01.08.2015 по оплаті за теплопостачання - 170-60, 19 грн., по квартплаті - 2977, 19 грн., за газопостачання - 1285, 23, вивіз сміття - 424, 82 грн.

Також позивач надав суду в якості доказів наявності у нього боргу квитанції про сплату ним на рахунок ВДВС 01.07.2016 грошових коштів у розмірі 2 070 грн., 02.07.2016 - 12 9223, 35 грн.

Як зазначили сторони, ключ від спірної квартири був як у позивача, так і у відповідачки ОСОБА_6, однак він поселив свого сина, поміняв замок, внаслідок чого позивачка не має можливості користуватись квартирою.

Судом встановлено, що ОСОБА_17 зареєстрований у вказаній квартирі, тому на його ім'я нараховувалась оплата за комунальні послуги. Крім того, як зазначили сторони, в даний час в квартирі проживає його син, який також користується комунальними послугами. За таких обставин факт сплати позивачем комунальних послуг не свідчить про фіктивність договору купівлі-продажу.

Факт наявності у позивача боргів також не є достатньою підставою для висновку про фіктивність укладеного договору.

Позивачем надано договір поставки від 1.10.2010 року, укладений ним з ППФОП ОСОБА_18 металопластикових вікон у спірній квартирі, та додані до нього документи (а.с.36-40,том 2). Вказаний документ не свідчить про фіктивність договору, оскільки позивач проживав разом з відповідачкою - дочкою покупця- у спірній квартирі, тому ніс звичайні витрати по її належному утриманню.

Позивачем також надана виписка по рахунку підприємства ТОВ «Спаское»,засновником та директором якого він є, щодо руху грошових коштів на рахунку вказаного підприємства за період з січня 2007 по грудень 2008 року(а.с.61-74, том 2).Вказані обставини не мають доказового значення для розгляду даної справи.

Позивачем надано акт від 13 червня 2017 року, складений мешканцями квартир №14 ОСОБА_19 та 19 ОСОБА_20 будинку АДРЕСА_2 та інженером і майстром дільниці №63 КП Жилкомсервіс, затверджений начальником дільниці, в якому зазначено, що ОСОБА_4 дійсно проживав з березня 2011 року по листопад 2011 року з ОСОБА_6 (без реєстрації), після чого з листопада 2011 року з сином ОСОБА_11 (без реєстрації). З листопада 2012 по березень 2013 року зі згоди ОСОБА_17 проживала ОСОБА_6 (без реєстрації). З березня 2013 року по даний час проживає син ОСОБА_17 ОСОБА_11 (без реєстрації) (а.с.30, том 2).

Згідно з актом мешканців квартир №19, 23, 16 у будинку АДРЕСА_2, та інженером та майстром дільниці №63 КП "Жилкомсервіс» від 31 березня 2017 року, наданим відповідачами, ОСОБА_6 дійсно без реєстрації проживала з 2012 по 2014 рік за вказаною адресою та провадила за свої кошти заміну каналізаційного стояка з квартири в підвальне приміщення (а.с.164, том 1).

Суд критично ставиться до вказаних актів, які є неналежними та недопустимими доказами, оскільки вказані в атах обставини доводяться шляхом допиту свідків в судовому засіданні, які попереджаються про кримінальну відповідальність.

Однак обставини в частині періоду проживання відповідачки та сина позивача в спірній квартирі, зазначені в акті від 13 червня 2017 року, визнаються сторонами в судовому засіданні, тому суд відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України вважає,що вказані обставини вважаються встановленими та не підлягають доказуванню.

Отже, суд вважає встановленим, що відповідачка проживала разом з позивачем у спірній квартирі з березня 2011 року по листопад 2011 року, з листопада 2012 по березень 2013 року, а з березня 2013 року по даний час проживає син позивача ОСОБА_11

Позивач послався на нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_22, в який останній зазначив, з листопада 2010 року по березень 201 року разом з ОСОБА_23 проводив капітальний ремонт спірної квартири, власником якої є ОСОБА_4, та з останнім, як з власником квартири, проводились розрахунки, сума виконаних робіт без вартості матеріалів становила станом на 2011 рік 50 000 грн. (а.с.81, том 2).

Суд не приймає до уваги вказану заяву, оскільки судом встановлено,що власником квартири була ОСОБА_9, а ні позивач, тому повідомлення вказаної особи про власника квартири не відповідають наявним даним. ОСОБА_22 не допитувався у справі в якості свідка щодо викладених ним в заяві обставин, та таке клопотання позивачем та його представником не заявлялось.

Позивач послався на адресовану суду ОСОБА_12 письмові пояснення від 14.06.2017, в яких остання зазначила, щ з травня 2008 по березень 2011 року здавала для проживання квартиру по АДРЕСА_5 сімейній парі ОСОБА_4 та ОСОБА_25, та вона не має претензій до ОСОБА_4. ОСОБА_6 не працювала та отримувала коштовні подарунки, а ОСОБА_4 оплачував її навчання, оскільки вона не працювала (а.с.110, том2).

Суд не приймає до уваги вказані пояснення, оскільки не встановлена особа автора вказаного звернення, вказана особа не допитувалась в якості свідка, не була попереджена про кримінальну відповідальність отже, вказані письмові пояснення не відповідають вимогам щодо допустимості та належності доказу.

За клопотанням позивача судом витребувано інформація з Державної фіскальної служби Харківської області щодо отриманого ОСОБА_9 доходу у 2009-2010 р.р. Згідно з наданими відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів за вказаним ідентифікаційним номером номер закритий, у зв'язку з повідомленням про смерть особи, тому інформація потребує уточнення у джерел доходів.

Отже, вказана інформація не має доказового значення у справі.

Інших клопотань щодо отримання додаткової інформації позивачем заявлено не було.

Статтею 334 чинного ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч.7 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції на час укладення спірного договору купівлі-продажу - 03.09.2010 року державна реєстрація прав провадилась на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникло право, або уповноважених ними (нею) осіб.

Отже, реєстрація права власності правонабувача за вказаним договором ОСОБА_9 проведена на підставі її заяви, що свідчить про вчинення нею дій для виконання угоди.

Таким чином, позивач не довів, що укладений договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які і були досягнуті шляхом переходу права власності від позивача до ОСОБА_9

Будь-яких порушень вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, при укладенні спірного правочину судом не встановлено.

Позивачем доказів того, що в момент вчинення договору купівлі-продажу у сторін договору були відсутні наміри створити юридичні наслідки та в діях обох сторін договору була присутня ознака фіктивності, суду не надано.

За таких обставин суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про те, що договір купівлі-продажу квартири був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки. Позивачем не доведено також, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду). В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином.

Таким чином, суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог про визнання правочину фіктивним та про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову

Згідно ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду у справі № 6-1873цс16 не може бути покладено в основу рішення у даній справі, оскільки судом встановлено інші фактичні обставини та правовідносини сторін, ніж ті, які встановлені Верховним с Судом при розгляді вказаної справи.

Так, позивач та ОСОБА_9 не були близькими родичами, у шлюбі з ОСОБА_6 позивач не перебував. Судом встановлено, що ОСОБА_6 є дочкою ОСОБА_9, яка купила квартиру у позивача, та ОСОБА_6 - дочка покупця - фактично проживала у вказаній квартирі, проти чого не заперечував і позивач, тому відсутні підстави для висновку про те, що сторони не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу квартири. Отже, після укладання оспорюваного договору у спірній квартирі проживала ОСОБА_6, яка є рідною дочкою ОСОБА_9 - покупця квартири.

Судом встановлено, що з 2011 року позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_6 припинили фактичні шлюбні стосунки, у 2013 році позивач дізнався про тяжку хворобу ОСОБА_9, однак до суду з позовом про визнання договору недійсним до ОСОБА_9 він не звертався. Позивач не надав суду жодних доказів, що взагалі пред'являв такі вимоги безпосередньо ОСОБА_9, як покупцю за договором.

Позивач а звернувся з даним позовом лише до відповідачів після прийняття спадщини через 10 місяців після смерті ОСОБА_9

Крім того, як відповідач ОСОБА_24, так і відповідачка ОСОБА_6 не є стороною спірного договору купівлі-продажу квартири, укладеного 03.09.2010 року між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_9 Відповідачі набули право власності на вказану квартиру вже після смерті ОСОБА_9

Що стосується вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на спадщину після смерті ОСОБА_9, виданого 31 березня 2016 року приватним нотаріусом ХМНО Юдіною О.С., то суд вважає, що такі вимоги є похідними та взаємопов'язаними з вимогою щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, у задоволенні якої судом відмовлено, а тому такі також до задоволення не підлягають.

Крім того, позивачем не заявлено вимоги про визнання недійсним виданого відповідачу ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних - та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог позивачем суду не надано, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 234 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеного 3 вересня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Шеренковим В.О., визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину після смерті ОСОБА_9, виданого 31 березня 2016 року приватним нотаріусом ХМНО Юдіною О.С. - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення, через Ленінський районний суд м.Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Л.Л. Шрамко