АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4578/17 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_5, ОСОБА_7 про скасування рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Заявники ОСОБА_5, ОСОБА_7 звернулись до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18.02.2015 у справі № 2050/14 за позовом Публічного акціонерного банку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року заяву ОСОБА_5, ОСОБА_7 про скасування рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості задоволено. Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року у справі 2050/14 за позовом Публічного акціонерного банку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості - скасовано повністю.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції представник ПАТ «Укрсоцбанк» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_5, ОСОБА_7 про скасування рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року, мотивуючи тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції без належного дослідження матеріалів третейської справи дійшов помилкового висновку про поновлення строків для звернення до суду із заявою про скасування рішення третейського суду. Вирішуючи заяву по суті судом першої інстанції не враховано, що на момент укладення кредитного договору та договору поруки та станом на сьогодні стаття 6 Закону України «Про третейські суду» не містить заборони щодо передачі на розгляд третейським судам справ про стягнення кредитної заборгованості, при цьому звернення банку до третейського суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості не є спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є невиконання умов договору, а не порушення закону «Про захист прав споживачів». Крім того, у даному спорі поручитель ОСОБА_7 не є споживачем банківських послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів, а тому положення цього Закону на правовідносини, які виникли між банком та поручителем не поширюються і такий спір підвідомчий третейському суду.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), кредит надано в іноземній валюті.

Однак, суд першої інстанції допустив неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи та допустив порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

У відповідності до вимог статті 389-1 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Підстави для скасування рішення третейського суду визначені статтею 389-5 ЦПК України. Частиною 2 статті 389-5 ЦПК України передбачено, що рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 16 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 10-29/3255, за умовами якого останній отримав 129 400,00 доларів США на інвестування будівництва квартири строком до 16 квітня 2032 року.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_7 16 квітня 2007 року укладено договір поруки № 02-10/1271, відповідно до умов якого поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором за невиконання в повному обсязі зобов'язань позичальником за кредитним договором № 10-29/3255 від 16 квітня 2007 року.

Пунктом 6.2. договору кредиту № 10-29/3255 від 16.04.2007 сторонами передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею ОСОБА_2 Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею ОСОБА_3 або ОСОБА_8 у порядку черговості вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків (а.с. 12-15).

Третейське застереження щодо вирішення спору у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків міститься у пункті 5.2 договору поруки.

18 лютого 2015 року постійно діючим третейський судом при Асоціації українських банків (третейський суддя Ярошовець В.М.) ухвалив рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 6 427 864,22 грн.. та третейський збір у розмірі 25 500,00 грн. (а.с. 18-20).

У серпні 2016 року позичальник ОСОБА_5 та поручитель ОСОБА_7 звернулись до суду із заявою про скасування рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року.

Як на підставу скасування рішення третейського суду посилались на те, що позичальник ОСОБА_5 є споживачем послуг банку і спір виник щодо заборгованості за споживчим кредитом, при цьому укладений з поручителем ОСОБА_7 договір поруки є забезпечувальним, тобто похідним зобов'язанням від основного договору, а тому справа про солідарне стягнення кредитної заборгованості за споживчим кредитом не підвідомча третейському суду в силу положень пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди".

Перевіряючи доводи заявників, надаючи оцінку пред'явлених ними доказів в обґрунтування своїх доводів, колегія суддів, виходить з такого.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди" (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом N 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені в Законі України "Про захист прав споживачів".

Згідно з положеннями пункту 22 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина С. А. М. щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Судом першої інстанції встановлено, що рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, про скасування якого просять заявника, ухвалено 18 лютого 2015 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону України "Про третейські суди", позичальник ОСОБА_5 є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за споживчим кредитом. Таким чином в силу положень пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди" спір між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту не підвідомчий третейському суду.

Разом з тим, із заявою про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року звернулась також ОСОБА_7.

Вказана особа виступає поручителем та відповідно до умов укладеного договору поруки відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

З конструкції ст. 554 ЦК випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

Скасовуючи у повному обсязі рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року, суд першої інстанції не визначився чи є поручитель ОСОБА_7 споживачем послуг банку, права якої захищаються Законом України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів", чи слід вважати позов до поручителя про стягнення кредитної заборгованості спором щодо захисту прав споживачів. Без з'ясування вказаних обставин не можливо зробити висновок про те, що справа в частині вирішення позову до поручителя ОСОБА_7 не підвідомча третейському суду в силу положень пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди".

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням позичальником та поручителем умов цивільно-правової угоди, а відтак, дійшовши висновку, що вказаний спір носить публічний характер, суд зобов'язаний був навести відповідне обґрунтування та встановити, що стягувач уклав з позичальником кредитний договір у іноземній валюті з метою задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

При цьому, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду України у справі 6-145цч14 про те, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається із змісту ухваленого рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року заборгованість за кредитним договором стягнута з боржників у національній валюті.

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву ОСОБА_5, ОСОБА_7, на вказані обставини не звернув уваги та дійшов передчасного висновку про повне скасування рішення Постійного діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2015 року.

Таким чином, судом першої інстанції не досліджено усіх передбачених нормою процесуального права юридичних (доказових) фактів, наявність яких впливає на остаточний результат розгляду заяви про скасування рішення третейського суду.

За таких обставин, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: