АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 756/4960/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6682/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Камбулов Д.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 537 500 грн. інфляційних втрат, 51 986,30 грн. - 3% річних від простроченої суми, 158 630,13 грн. - пені.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23 травня 2014 року він надав ОСОБА_1 2 500 000 грн. в позику зі строком повернення до 01 липня 2014 року, однак остання повернула борг лише 11 березня 2015 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, оскільки як зазначено в договорі позики та в договорі про внесення змін до нього, кошти передавались позичальнику без сплати відсотків, вимогу про повернення коштів позивач не направляв відповідачу та не ураховано положення ч. 4 ст. 613 ЦК України.

Вважає, що суд залишив поза увагою той факт, що договір про розірвання договору позики про повернення коштів був укладений за згодою сторін і сторони розриваючи договори погодили відсутність взаємних претензій один до одного.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 березня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який нотаріально посвідчено на суму 1 200 000 грн на строк до 06 червня 2014 року.

06 червня 2014 року між сторонами укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору позики від 23 травня 2014 року, в якому зазначено, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 ще 1 300 000 грн. без сплати відсотків за користування грошовими коштами до 01 липня 2014 року включно. Вказаний договір нотаріально посвідчено.

У забезпечення виконання вказаного договору 23 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки квартири та договір № 1 від 06 червня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, відповідно до яких відповідач передала позивачу в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1

11 березня 2015 року між сторонами укладено договір про розірвання договорів позики та іпотеки, в зв'язку з повним виконанням ОСОБА_1 договору позики, який було нотаріально посвідчено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач своєчасно не виконала грошового зобов'язання, в зв'язку з чим за період прострочення повернення боргу зобов'язана сплатити позивачу інфляційні втрати, проценти та пеню.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, на підставі положень ст.625 ЦК України, то колегія суддів вважає рішення суду в цій частин законним та обґрунтованим та відхиляє доводи апеляційної скарги у цій частині.

Так, як вбачається з договору позики від 23 травня 2014 року та договору № 1 від 06 червня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, остання отримала у позику загалом 2 500 000 грн. з обов'язком повернути кошти до 01 липня 2014 року включно. (а.с.6-7).

Проте, ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала та повернула кошти тільки 11 березня 2015 року, що не заперечується сторонами.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року (у справі №6-113цс14), який згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Тобто положення ст.625 ЦК України захищають кредитора від знецінення коштів, якими незаконно користується боржник поза межами домовленого строку, а також стягує компенсацію з боржника за користування чужими коштами.

Оскільки достовірно встановлено, що ОСОБА_1 прострочила повернення боргу ОСОБА_3 у період з 02 липня 2014 року по 11 березня 2015 року, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з неї 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до положення ч.2 ст.625 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню, у зв'язку із укладанням сторонами договору від 11 березня 2015 року про розірвання договору позики (далі - Договір).

Детально проаналізувавши умови Договору, колегія суддів прийшла до висновку, що ним, сторони підтвердили саме відсутність претензій один до одного щодо суми позики у 2 500 000 грн.

Так, в п. 1 Договору, сторони погодили що, у зв'язку з повним виконанням позичальником зобов'язань, що передбачені договором позики, сторони розривають (припиняють) даний договорі позики.

В п.4 Договору вказано, що з моменту розірвання (припинення) договору позики, зобов'язання між сторонами за даним договором позики припиняються.

Таким чином, сторони погодили, що зобов'язання між ними припиняться саме ті, які передбачав договір позики.

Вивчивши умови договору позики від 23 травня 2014 року та договору № 1 від 06 червня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору позики, колегія суддів встановила, що єдиним домовленим сторонами зобов'язанням позичальника було повернення суми позики та договором не передбачено умов про штрафні санкції, при порушенні строку виконання вказаного зобов'язання.

Отже, уклавши Договір, сторони засвідчили відсутність претензій саме за сумою позики.

Заявлені ж суми 3% річних та інфляційних втрат передбачені законодавством, а не умовами договору позики, а тому позивач правомірно заявив дану частину позовних вимог.

Що стосується стягнення судом першої інстанції з відповідача пені, то колегія суддів не може погодитися з таким рішенням, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить саме на сторонах спору.

Звернувшись до суду з вимогою про стягнення пені, позивач не обґрунтував свій позов у цій частині ні умовами договору, який не передбачає пені, ні належними нормами законодавства.

Обґрунтовуючи позову у цій частині, позивач послався, як на правову підставу його задоволення, на положення ст. 1048 ЦК України, проте вказана норма права не стосується пені та передбачає одержання кредитором процентів за користування позикою.

Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначене та задовольнив позов у цій частині, пославшись на норму ст. 1048 ЦК України, яка не підлягала застосуванню у виниклих правовідносинах.

Не підлягають стягненню з відповідача і проценти за користування позикою, передбачені ст. 1048 ЦК України, виходячи з наступного.

Згідно положення ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

В пункті 1 договору позики від 23 травня 2014 року сторони чітко погодили, що позикодавець передав у власність позичальнику суму позики без сплати відсотків за користування грошовими коштами.

Доводи апелянта про те, що кошти передавались позичальнику без сплати відсотків є слушними та беруться колегією суддів до уваги.

Отже, апеляційна скаргу підлягає частковому задоволенню. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року, в частині стягнення пені, слід скасувати та змінити в іншій частині, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ст.1048 ЦК України.

В іншій частині, а саме про стягнення сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції, в цій частині, не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року, в частині стягнення пені у розмірі 158 630,13 грн.,скасувати та ухвалити нове рішення у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ст.1048 ЦК України, у зв'язку з чим абзац другий резолютивної частини рішення викласти у новій редакції:

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований та проживає за адресою, АДРЕСА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) інфляційних втрат у розмірі 537 500,43 грн., 3% річних у розмірі 51 986,30 грн. та 3775 грн. на відшкодування судового збору, а всього 593 261,73 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді