Справа 206/6107/16-ц
Провадження 2/206/215/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" грудня 2017 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпра в особі ОСОБА_2 міської ради, про визнання права власності у порядку набувальної давності,

В С Т А Н О В И В :

26 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м.Дніпропетовська з даним позовом.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22 липня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватизували квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до змісту свідоцтва рол право власності на житло від 22 липня 1997р. та технічного паспорту від 28.02.2003р. кожному належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки спірної квартири. 27.07.1997р. ОСОБА_4 померла. Після смерті ОСОБА_4 ніхто її частку квартири в порядку спадкування не отримував, заяв про отримання свідоцтва про право на спадщину не подавалось. 16.05.2003р. вона уклала з ОСОБА_3. За умовами договору ОСОБА_3 подарував їй належну йому на праві власності 1/2 частки квартири. На підставі цього договору вона зареєструвала право власності на 1/2 частку квартири. З 2003 року вона проживає в спірній квартирі, але зареєструвалась в ній лише 31.07.2006р. Крім неї в цій квартирі зареєстрована її дочка ОСОБА_5 та ОСОБА_3. В 2003 році ОСОБА_3 виїхав за кордон в Ізраїль, але не знявся з реєстрації до теперішнього часу жодного разу в Україну не приїздив, ніяких відомостей про себе не сповіщав, часткою квартири ОСОБА_4 не цікавився, ніяких претензій щодо цієї частки їй не висував та з ним вона не має зв'язку. Вона починаючи з 2003р. проживає (з 2006р. офіційно зареєстрована) по теперішній час відкрито та безперервно користується квартирою, утримує квартиру, ремонтує та сплачує комунальні послуги.

На підставі викладеного просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частки квартири №5, що знаходиться в житловому будинку А-9 по вул. Агнії Барго. буд. 10. в м. Дніпропетровську загальною площею 38,1 кв.м. житлова площа 20,8 кв.м яка належала ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності на житло від 22.07.1997 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів міста Дніпропетровська згідно з розпорядженням (наказом) від 22 липня 1997р. № 7/528-97 (а.с.2-5).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_6 повністю підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та просили задовольнити. Зазначили, що спадкоємців 1/2 частки квартири немає. Позивач вільно користується квартирою понад 10 років, платить за неї всі комунальні послуги. Колишній власник ОСОБА_3 їй не родич, він виїхав у 2003 році на постійне місце проживання до Ізраїлю. ОСОБА_3 після укладання договору дарування забрав з квартири всі свої речі.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити, оскільки не має правових підстав для задоволення позову.

Також від представника відповідача ОСОБА_7 надійшли письмові заперечення проти позову в яких зазначає, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже у даному випадку не має місце добросовісність заволодіння майном, як обов'язкова умова застосування положень набувальної давності. Позивачка не довела та не підтвердила належними доказами, що вона користується двома кімнатами з окремими входами у двокімнатній квартирі, одноособово. Підтвердженням того, що позивачці достеменно було відомо хто є власником 1/2 частини квартири є свідоцтво про право власності на житло від 22.07.1997р. Саме на зазначеному свідоцтві є відмітка про перехід права власності на 1/2 частину квартири на підставі договору дарування від 16.05.2003. Посилання позивачки на квитанції про сплату комунальних послуг не можуть бути взяті до уваги, тому що ці комунальні послуги нараховуються на кількість зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. А враховуючи, що позивачкою на момент звернення до суду самовільно зайнято обидві кімнати у двокімнатній квартирі, вона повинна оплатити їх використання. Перші квитанції надані позивачкою датовані груднем 2009 року, що у сумі не дорівнює десяти рокам. Усі допитані свідки надавали пояснення щодо не проживання особи з якою вони не були знайомі та взагалі не мали уявлення про неї (а.с.191-193).

Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши письмовідокази по справі, суд вважає за можливе задовольнити заявлені вимоги.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 липня 1997 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 22 липня 1997 року № 7/528-97, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 22.07.1997р. в реєстрову книгу за № 6п-28 (а.с.8).

27 липня 1997 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією актового запису про смерть № 794 від 30 липня 1997 року (а.с.210, 218).

З цієї ж копії актового запису про смерть вбачається, що свідоцтво про смерть ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 отримував ОСОБА_3.

З витягу зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 45445807 твід 18.10.2016р. та № 50005808 від 24.11.2017р. після смерті ОСОБА_4 відомості про відкриття спадкової справи відсутні (а.с.11, 224).

16 травня 2003 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 1/2 частину квартири № 5, що знаходиться в житловому будинку А-9 по вул. Агнії Барто, буд. 10 в м. Дніпропетровську, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1156 (а.с.12).

30 червня 2003 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири по вул. Агнії Барто, буд. 10, м. Дніпропетровськ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" (а.с.13).

З технічного паспорту на квартиру № 5 в житловому будинку № 10 по вулиці Агнії Барто, виготовленого Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" станом на 27.05.1993 року, вбачається, що квартира посімейного, спільного заселення розташована на 2 поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з одної кімнати житловою площею 18,5кв.м., загальною площею квартира 39,5кв.м (а.с.188-189).

З технічного паспорту на квартиру № 5 в житловому будинку № 10 по вулиці Агнії Барто, виготовленого Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" станом на 28.02.2003 року, складається з двох кімнат житловою площею 20,8кв.м., загальною площею квартира 38,1кв.м (а.с.14-18).

Як вбачається з актів про непроживання від 26 травня 2009 року та 18 жовтня 2016 року, підписаного сусідами позивача та завіреного начальником КП ЖРЕП Самарського району ОСОБА_3 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1997 року (а.с.19-20).

В квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані позивач ОСОБА_1 з 2006р., її донька ОСОБА_9 з 2016р. та ОСОБА_3 з 1996р., що підтверджується довідкою КП "ЖГ Самарського району" ДМР від 07.06.2016р. № 1154 (а.с.21).

Відповідно до довідки виданої КП "ЖГ Самарського району" ДМР станом на 01 вересня 2016 року у ОСОБА_1, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_3 заборгованості по квартирі немає (а.с.41).

Позивач ОСОБА_1 сплачує за комунальні послуги АДРЕСА_2, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг водовідведення, водопостачання, газопостачання, послуги звязку та домофон, тощо) (а.с.42-108).

Наявні в матеріалах справи копії квитанцій з 2006 року спростовують твердження представника відповідача, що перші квитанції надані позивачкою датовані груднем 2009 року, що у сумі не дорівнює десяти рокам.

З відповідей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 25.01.2017р. та 26.01.2017р. відомості про перетинання державного кордону ОСОБА_3 з 16.05.2003р. і по теперішній час в базі даних не виявлено, відомості зберігаються п'ять років (а.с.145-148).

Також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_12 підтвердили той факт, що позивач мешкає в спірній квартирі з 2003 року. ОСОБА_3 особисто не знають. У 90-х роках в квартирі мешкала бабуся, бачили, як іноді відвідував її чоловік. В квартирі він ніколи не мешкав. З 2003 року в квартирі мешкає позивач.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і р поряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови)

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови)

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови)

Дійсно, як зазначено у п.6 ОСОБА_13 спеціалізованого суду України з розгляду пивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24- .50 0/4-13 від 28.01.2013 позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає, хто є власником.

Проте, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 не знала колишнього власника 1/2 частки квартири ОСОБА_4, на час набуття позивачем права власності на іншу частину квартири, ОСОБА_14 вже померла. За двадцять років з моменту смерті ОСОБА_4 спадкоємці не з'являлися, з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, відомості щодо їх наявності відсутні.

Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти квартирою № 5 розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Агнії Барто, буд. 10, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст. 344, 368, 370, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 131, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, яка народилася 09 вересня 1984 року в м.Дніпропетровськ (і.н. НОМЕР_1), право власності за набувальною давністю на 1/2 (одну другу) частину квартири №5 (пять) в будинку №10 (десять) по вул. Агнії Варто у м.Дніпрі, яка за життя належала ОСОБА_4, померлої 27 липня 1997 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков