Справа № 461/7505/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/3798/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта(позивача) ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей» про стягнення невиплаченої заробітної плати,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей» про стягнення невиплаченої заробітної плати - відмовлено.

Дане рішення оскаржила представник ОСОБА_2 ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення не законне та не обґрунтоване та таке, що підлягає скасуванню з підстав неповноти зясування обставин, що мають значення для справи. Суд не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та не упередженому її розгляду. Зокрема, судом не взято до уваги те, що її посада є роботою творчою і потребує зайнятості в архівах, бібліотеках, виставках для написання доручених особистих праць, відтак потребує відлучення від робочого місця. Крім того, апелянт вказує, на те, що невиплата заробітної плати в повному обсязі при звільненні є порушенням трудового законодавства, однак суд належало не застосував ст. 237-1 КЗпП України. Також у судовому засіданні взагалі не піднімалось питання про відшкодування моральної шкоди. Крім того, вказує, що судом не взято до уваги той факт що незаконне звільнення та не виплата заробітної плати порушили її законні права, що призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку нової роботи, отримання останньою кредиту в банку, що призвело її до боргової залежності перед банком, а відтак просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити, а саме: стягнути з КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» на її користь суму фактично не виплаченої заробітної плати за 2016 рік в сумі 7305,69 гривень, стягнути з КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» » на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 1141,82 гривень, стягнути з КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» на її користь моральну шкоду в сумі 5000 (пять тисяч)гривень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 23.05.2005 року працювала у Львівському історичному музеї, зокрема на посаді завідувача сектором відділу фондів та наказом директора від 04.11.2016 року №180-к/тр була звільнена з 08.11.2016 року через відсутність на роботі без поважних причин (прогул), на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.3).

З актів про відсутність на роботі, вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово протягом лютого листопада 2016 року була відсутня на роботі без поважних причин (а.с.29-108).

Факт неодноразової відсутності на роботі ОСОБА_2 протягом лютого листопада 2016 року в судовому засіданні також підтвердили свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які також показали, що позивач регулярно порушувала трудову дисципліну (запізнювалась на роботу, покидала робоче місце без дозволу) та на неї у 2016 році накладалось дисциплінарне стягнення догана.

Також судом встановлено, що розмір заробітної плати, яка виплачувалась ОСОБА_8 протягом 2016 року, відповідав фактично відпрацьованому часу, згідно наданих табелів обліку використання робочого часу за лютий листопад 2016 року і жодної заборгованості при звільненні позивача не було (а.с.19-28).

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватись працівникам регулярно в робочі дні у терміни, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять днів.

За вимог ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, районний суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та вірно застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, з яким погоджується судова колегія.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, апелянтом не представлено.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_9