Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/46/17-ц Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 12 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 15150,52 грн. заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що між позивачем і відповідачем було укладено договір № б/н від 20.09.2010 року, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 300,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок неналежного виконання позичальником зобовязань утворилася заборгованість в сумі 15150,52 грн., з яких: 282,57 грн. заборгованість за кредитом, 10274,81 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3395,50 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 12 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що кредитний договір було укладено 20.09.2010 року, але його виконання, отримання прав та зобовязань відбулося 16.07.2013 року, коли відповідач досягнула повної цивільної дієздатності. Таким чином вважає, що судом першої інстанції невірно було визначено характер спірних правовідносин.

В суді апеляційної інстанції представник банку апеляційну скаргу підтримав, надав пояснення аналогічні тим, які викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач до апеляційного суду не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що у відповідача існує перед банком заборгованість по кредитному договору №б/н від 20.09.2010 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на таке.

За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Банк зазначав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.09.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України (а.с.3).

На підтвердження своїх доводів Банк надав суду першої інстанції копію анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 20.09.2010 року (а.с.6,68-69), довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 7-8), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 20.09.2010 року, укладеного між сторонами по справі, станом на 31.10.2016 року (а.с. 5), витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с. 9-32).

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 20.09.2010 року, укладеного між Приват Банком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 31.1.02016 року (назва документу) вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 15150,52 грн., з яких: 282,57 грн. заборгованість за кредитом, 10274,81 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3395,50 грн. - заборгованість за пенею та комісією (а.с.5). При цьому позивач посилається на те, що кредит ОСОБА_1 було надано 16.07.2013 року у сумі 300грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, про що свідчить її фото з карткою(а.с.74), а підставою для надання такого кредиту була заява-анкета ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 20.09.2010 року.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на таке.

Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 20.09.2010 року (а.с. 6,68-69), ОСОБА_1 у вказаній анкеті-заяві заповнила розділи: «персональні дані», «адреса проживання», «контактна інформація». На звороті анкети-заяви міститься розділ «прошу надати мені перераховані нижче послуги», в якому клієнту необхідно вказати яку саме картку він бажає оформити:

- платіжна карта кредитка «Універсальна»;

- зарплатна карта;

- карта GOLD;

- пенсійна карта;

- ощадкнижка (депозит);

- дебетова особиста карта;

- ідентифікація з паспортом.

У вказаному розділі відповідачем проставлено позначку в клітинці «зарплатна картка» і дописано «ст.».

Як встановлено судом зазначена картка була видана ОСОБА_1 для можливості одержання стипендії. При цьому на момент заповнення анкети-заяви відповідачу було 15 років і вказаний документ було заповнено на підставі свідоцтва про її народження.

Дата 20.09.2010 та підпис ОСОБА_1 стоїть під зазначенням, що клієнт згоден на те, що вказана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Відтак, будь-яких доказів про отримання ОСОБА_1 20.09.2010 року будь-якої кредитної картки матеріали справи не містять.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем додано до матеріалів справи довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 7-8). Проте зазначена довідка має загальну форму із наведенням прикладів використання такого кредиту та не підтверджує обставин надання відповідачу такого кредиту відповідно до її анкети-заяви від 20.09.2010 року.

Як довідка про умови кредитування так і витяг із Умов і Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачем не підписані, та не підтверджують обставини отримання нею кредиту відповідно до її заяви від 20.09.2010 року.

За змістом ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3 ст. 60 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

З огляду на наведені норми процесуального закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність тих обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог. Надана Банком копія анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 20 вересня 2010 року не є належним доказом в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України укладення договору про надання банківських послуг щодо використання кредитної картки.

Окрім того, як зазначено вище, ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку у віці 15-ти років, маючи неповну цивільну дієздатність.

Статтею 32 ЦК України не передбачено право фізичної особи у віці від 14-ти до 18-ти років на укладення кредитного договору. А тому доводи позивача про те, що кредит відповідачу було видано після досягнення нею 18-річного віку, не можуть враховуватись судом, оскільки умови та правила отримання такого кредиту, про що зазначається самим позивачем, передбачались підписом ОСОБА_1 у заяві-анкеті, коли вона була ще неповнолітньою.

В апеляційній скарзі Банк зазначає, що клієнт лише при оформленні першого продукту банку проходить ідентифікацію, а саме заповнює анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, після того вносяться зміни до персональних даних клієнта. На підтвердження подачі заяви на зміну персональних даних клієнта Приватбанку до апеляційної скарги було додано відповідну заяву клієнта, проте вона стосується не ОСОБА_1, а іншої особи (а.с.84).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 12 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді