УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів за нікчемним договором та процентів за користування ними, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила стягнути з ОСОБА_5грошові кошти у розмірі 80 000 грн, відсотки за користування ними за період з жовтня 2014 року по грудень 2015 року у розмірі 28 564 грн включно та витрати на правову допомогу - 3 923 грн 20 коп.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 09 жовтня 2014 року ОСОБА_5 отримав від неї відповідно до умов попереднього договору довічного утримання від 09 жовтня 2014 року грошові кошти у якості матеріального забезпечення в сумі 80 000 грн. Умовами вказаного договору було передбачено оформлення договору довічного утримання, за яким в майбутньому позивачу повинна бути передана у власність квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що після отримання грошей відповідач почав уникати зустрічей з позивачем та подальшого виконання угоди та укладення основного договору, а почав здійснювати подальший продаж вказаної квартири, ОСОБА_4 просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня

2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 безпідставно набуті за попереднім договором довічного утримання від 09 жовтня 2014 року грошові кошти в сумі 80 000 грн, відсотки за користування ними, визначені на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 09 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року в сумі 22 699 грн 18 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 2923 грн 20 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За умовами п. п. 1, 4 ч. 3 вказаної статті визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином та відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позов, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють,виходили з того, що умовами п. 6 попереднього договору довічного утримання від 09 жовтня 2014 року, укладеного між сторонами, підтверджується отримання відчужувачем від набувача грошових коштів в якості матеріального забезпечення в сумі 80 000 грн, а також врахувавши нікчемність вказаного попереднього договору у зв'язку із недотриманням нотаріальної форми його посвідчення, що встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року (а. с . 137-138), дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 80 000 грн та відсотків за користування ними у заявлений позивачем період.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В. Попович