Справа №2-1818/06 Головуючий у суді у 1 інстанції - Шершак М. І.
Номер провадження 22-ц/788/1002/17 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
У Х В А Л А

19 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 жовтня 2006 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_5, до Сумської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на частину будинку та права користування присадибною земельною ділянкою та

за зустрічним позовом виконавчого комітету Сумської міської ради до ОСОБА_5 про визнання спадщини відумерлою та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2006 року ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить 44/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1. Власником іншої 56/100 частини цього ж будинку та користувачем частини присадибної земельної ділянки за цією ж адресою була ОСОБА_6, яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_1

Посилаючись на відсутність спадкоємців як за законом, так і за заповітом, в той час, коли він після відкриття спадщини більше 10 років відкрито користувався належною їй частиною житлового будинку і земельної ділянки, позивач просив суд визнати за ним право власності на 56/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, що належали ОСОБА_6, в порядку набувальної давності та визнати за ним право користування присадибною земельною ділянкою за тією ж адресою.

11 вересня 2006 року виконавчий комітет Сумської міської ради звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання спадщини відумерлою та визнання права власності на 56/200 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_6, посилаючись на відсутність у спадкодавця спадкоємців як за законом, так і за заповітом, вказуючи про наявність підстав для визнання спадщини відумерлою і передачі її у власність територіальної громади. При цьому, виконавчий комітет зазначив, що про вказані обставини, а саме: про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 та про відсутність спадкоємців вони дізналися лише після звернення позивача до суду з даним позовом.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 жовтня 2006 року у задоволенні позову ОСОБА_4, що діяла в інтересах ОСОБА_5, відмовлено.

Позовні вимоги виконавчого комітету Сумської міської ради задоволено.

Визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_6 у вигляді 56/200 частин будинку по АДРЕСА_1. Визнано за виконавчим комітетом Сумської міської ради право власності на 56/200 частин будинку по АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_6.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Сумської міської ради судові витрати в сумі 08 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 07 грн. 50 коп.

Вказане рішення суду ОСОБА_3, як особа, яка не брала участі у даній справі, але вважає, що суд вирішив питання про його права та обов'язки, оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічного позову і ухвалити в зазначеній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог виконавчого комітету Сумської міської ради.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що оскаржуваним судовим рішенням порушено його права та інтереси, так як не враховано, що він є родичем померлої ОСОБА_6, отже, мав право на спадкування майна померлої тітки як спадкоємець за законом.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, житловий будинок по АДРЕСА_1 у свій час був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 1974 року за № 3-3481 у розмірі 56/200 часток, а за позивачем ОСОБА_5 - на підставі договору купівлі-продажу від 13 березня 1975 року за № 1-1995 у розмірі 44/100 часток та за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 лютого 1987 року за № 1-288 у розмірі 56/200 часток (а.с. 63).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, у зв'язку з чим 24 лютого 1995 року Першою Сумською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа за № 79 (а.с. 37-48, 39).

Листом від 01 березня 1995 року державний нотаріус Першої Сумської державної нотаріальної контори повідомив рідного брата померлої ОСОБА_8 про відкриття спадщини після смерті його сестри ОСОБА_6 та про наявність у нього права протягом шестимісячного строку з дня її смерті подати нотаріально посвідчену заяву про прийняття спадщини, а також роз'яснив наслідки неподання ним такої заяви (а.с. 38).

18 квітня 1995 року ОСОБА_8 направив на адресу Першої Сумської державної нотаріальної контори нотаріально посвідчену заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його сестри ОСОБА_6 та повідомив державного нотаріуса про те, що для оформлення спадщини він видав довіреність на ім'я ОСОБА_9 (а.с. 40, 41).

Однак, як повідомила спадкоємця Перша Сумська державна нотаріальна контора у червні 1998 року, вказана особа для оформлення спадщини до нотаріальної контори не зверталась, так як ще до видачі на її ім'я довіреності померла (а.с. 43).

Після цього, листом від 04 липня 1998 року ОСОБА_8 повідомив нотаріальну контору про те, що він за станом здоров'я не може приїхати для оформлення спадщини, тому відмовляється від неї у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_1 та просив передати вказане спадкове майно в користування дитячого будинку (а.с. 44 на звороті).

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_6 спадщину ніхто не прийняв, тому визнав спадщину, яка відкрилась після її смерті, відумерлою та визнав за виконавчим комітетом Сумської міської ради право власності на частину житлового будинку, яка належала спадкодавцю.

Оскаржуючи вказане рішення суду в зазначеній частині, ОСОБА_3, як особа, яка не брала участі у даній справі, вважав, що суд вирішив питання про його права та обов'язки, так як він є родичем померлої ОСОБА_6, тобто, спадкоємцем спірного майна.

Вирішуючи питання стосовно порушення оскаржуваним рішенням суду прав та обов'язків ОСОБА_3, який не брав участі у даній справі, але оскаржив його в зазначеній частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року (в редакції, чинної на час відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Статтями 525, 526 ЦК Української РСР визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Як передбачено ст. 527 ЦК Української РСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При цьому, статтями 529, 530 та 531 ЦК Української РСР (який був чинним на час відкриття спадщини) було передбачено лише дві черги спадкоємців за законом, а також спадкоємство утриманцями.

Так, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (стаття 529 ЦК Української РСР).

При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга) (стаття 530 ЦК Української РСР).

До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства (стаття 531 ЦК Української РСР).

Згідно зі ст.ст. 548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, за положеннями ст. 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 555 ЦК Української РСР (яка була чинною на час відкриття спадщини) спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави:

1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі;

2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом;

3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини;

4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу);

5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві.

В той же час, п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Згідно з ч.ч. 1 - 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Аналіз наведених норм права та встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що посилання в апеляційній скарзі на вирішення судом в оскаржуваній частині рішення питання про права та обов'язки заявника ОСОБА_3 є помилковим, у зв'язку з чим колегія суддів ставиться до них критично.

Зокрема, факт наявності родинних відносин заявника ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_6 відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 вересня 2011 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 є двоюрідним племінником за четвертою лінією споріднення із ОСОБА_6 (а.с. 115), сам по собі, не є належним і допустимим доказом щодо належності його до кола спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_6, а, відповідно, і стосовно прийняття ним спадщини після померлої, так як відповідно до положень ст.ст. 529, 530, 531 Української РСР (чинними на час відкриття спадщини) він не міг належати до кола спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_6, ураховуючи також і обставини того, що на час відкриття спадщини була живою його мати ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і яка доводилась двоюрідною сестрою ОСОБА_6

Відповідно до ч.1 п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Отже, враховуючи, що обставини того, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині рішення від 17 жовтня 2006 року не вирішував питання про права та обов'язки ОСОБА_3, який не брав участі у справі за позовом ОСОБА_4, що діяла в інтересах ОСОБА_5, до Сумської міської ради про визнання права власності на частину будинку та права користування присадибною земельною ділянкою та за зустрічним позовом виконавчого комітету Сумської міської ради до ОСОБА_5 про визнання спадщини відумерлою та визнання права власності, але подав апеляційну скаргу, були встановлені після відкриття апеляційного провадження у даній справі, тому необхідно закрити апеляційне провадження у справі та такою скаргою.

Керуючись ст.ст. 292, 297, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 жовтня 2006 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_5, до Сумської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на частину будинку та права користування присадибною земельною ділянкою та за зустрічним позовом виконавчого комітету Сумської міської ради до ОСОБА_5 про визнання спадщини відумерлою та визнання права власності, - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -