Справа № 464/5848/16-ц
пр.№ 2/464/57/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.06.2017 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Горбань О.Ю.,

при секретарі судових засідань Кріль Х.О.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору доручення, договору доручення у цілому та стягнення коштів,

встановив:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому з врахуванням уточнень від 15.02.2017 просить визнати недійсним договір доручення від 21.05.2014, укладений із ФОП ОСОБА_4, стягнути грошові кошти в сумі 175329 грн. Обгрунтовує позов тим, що 21.05.2014 між ним та відповідачем укладено договір доручення, на виконання якого ним сплачено відповідачу попередню оплату в сумі 175329,00 грн. Жодних дій на виконання умов договору відповідачем не вчинялось. 20.07.2016 позивач відмовився від договору доручення, у зв'язку із чим просить стягнути із відповідача отримані за договором доручення кошти. Крім цього, позивач вважає, що договір доручення від імені відповідача підписано неуповноваженою особою, ціну вказаного договору визначено неналежним чином, документи, які підтверджують виконання договору своєчасно не передано споживачу, умови договору доручення є несправедливими, такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, порушення принципу рівності сторін договору. Тому просить визнати договір доручення недійсним і стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти.

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав, просить задоволити у повному обсязі. Вважає, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений неуповноваженою особою з первищенням повноважень. Наполягає, що відповідачем не схвалено таке підписання, а жодних дій на виконання цього договору не вчинено. Вважає, що до набуття права власності відповідач не має жодного відношення. Вказав, що правова підстава відпала не у зв'язку з виконання договору, тому сплачені ним кошти підлягають поверненню як безпідставно набуті відповідачем.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, діючи згідно довіреності (а.с.18) позов не визнала, просить відмовити за безпідставністю. Зазначила, що 21.05.2014 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 в особі ОСОБА_6 укладено договір доручення. Згаданий договір сторонами укладено добровільно, позивач погодився з усіма його істотними умовами. Зазначила, що права позивача не порушені, на нього не здійснювався тиск і він не вводився в оману щодо наслідків укладення договору. Безпосереднє укладення та виконання умов договору здійснювалось представниками відповідача ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які наділені необхідним обсягом повноважень. ФОП ОСОБА_4 забезпечено виконання умов договору. Вказала, що саме позивачем не виконано визначені договором обов'язки щодо надання відповідачу довіреності, необхідної для підписання від його імені договору про участь у фонді фінансування будівництва, у зв'язку із чим підписання такого договору здійснювалось особисто позивачем. Наполягає, що при виконанні договору відповідачем надано послуги щодо підбору квартири, яка відповідала вимогам ОСОБА_2, узгодження із забудовником та управителем фонду фінансування істотних умов договору про участь у фонді фінансування будівництва - предмета договору та ціни квартири, її закріплення за позивачем саме за такою ціною, представництва інтересів ОСОБА_2 у ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», під час реєстрації права власності позивача на квартиру, передано останньому документи на квартиру, він набув право власності. Вважає договір таким, що припинив свою дію у зв'язку із виконанням. Доводи щодо недійсності договору, невідповідності його вимог нормам Закону України «Про захист прав споживачів» вважає необґрунтованими.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21.05.2014 між позивачем та відповідачем ФОП ОСОБА_4 в особі ОСОБА_6 укладено договір доручення. ОСОБА_6 діяла на підставі довіреності від 12.08.2013, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою В.В. (зареєстровано в реєстрі № 1075).

За змістом довіреності ОСОБА_9 уповноважив ОСОБА_6 бути його представником з будь-яких питань, пов'язаних із його діяльністю, як фізичної особи-підприємця, із наданням комплексу повноважень, у тому числі щодо підписання від його імені документів.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що нею на підставі довіреності, виданої ФОП ОСОБА_4 укладено договір доручення від 21.05.2014 із позивачем, за яким здійснювалось надання послуг ОСОБА_2 з метою підготовки документів для набуття останнім права власності на квартиру - проектований АДРЕСА_1. Ціну, предмет договору сторонами визначено за взаємною згодою сторін. Претензії щодо ціни договору, повноти та якості надання послуг за договором позивачем не висловлювались.

На виконання умов договору вчинено усі необхідні для укладення договору про участь у фонді фінансування дії. Нею із забудовником здійснено підбір квартири, що відповідала вимогам ОСОБА_2, в інтересах позивача із забудовником узгоджено ціну квартири та останній набув право власності на квартиру саме за узгодженою ціною. Також, під час виконання договору доручення здійснювалось представництво інтересів ОСОБА_2 у ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» - направлялись листи, з'ясовувався стан виконання договору. Договір виконано, позивач набув право власності на квартиру.

Як пояснила суду свідок ОСОБА_7, вона, діючи від імені ФОП ОСОБА_4 виконувала умови договору доручення, зокрема, займалась оформленням технічної документації позивача на квартиру АДРЕСА_1, здійснювала представництво інтересів позивача у нотаріуса під час реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру, передала документи щодо права власності на квартиру позивачу. Право власності позивача на квартиру зареєстровано. Претензії від позивача щодо повноти та якості послуг до моменту реєстрації права власності на квартиру та отримання правовстановлюючих документів від позивача до ФОП ОСОБА_4 не надходили.

Відтак, укладення оспорюваного договору доручення вчинено представником в межах визначених довіреністю повноважень.

З'ясовано, що 21.05.2014 позивачем на рахунок ФОП ОСОБА_9 перераховано кошти в сумі 175329 грн. за послуги по договору доручення, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 21.05.2014.

Таким чином, і позивач, і відповідач з моменту укладення договору доручення - з 21.05.2014 були обізнані про вчинення ОСОБА_6 правочину від імені ФОП ОСОБА_4

Згідно з вимогами п.1 договору доручення повірений зобов'язується від імені і за рахунок довірителя здійснити наступні юридичні дії:

-укласти від імені Довірителя Договір про участь у ФФБ з Управителем, із закріпленням об'єктів інвестування довірителями, керуючись вимогами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Затвердженими Управителем Правилами ФФБ (п.1.1.1 Договору доручення)

У договорі також визначено вартість однокімнатної АДРЕСА_1 в сумі 239 085,00 грн., графіку розрахунків перед управителем ФФБ.

-оформити з Управителем і передати Довірителю визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та нормативними актами, виданими у відповідності з цими Законами, документи, необхідні та достатні для державної реєстрації права власності довірителя на квартиру (п. 1.1.3 Договору доручення);

-представляти інтереси довірителя у відносинах з управителем ФФБ (п.1.1.4).

За умовами п.п. 1.2, 1.3 Договору, його укладення не позбавляє Довірителя права самостійно виконувати дії, визначені предметом договору, повірений не повинен виконувати ті повноваження довірителя, визначені у предметі договору, які останній повністю та належним чином виконав самостійно.

Повірений має право передати виконання визначеного Договором доручення Довірителя третій особі, про що негайно повідомляється довірителю (п.1.4).

Пунктом 2.2 Договору визначено розмір оплати за послуги Повіреного в сумі 175329,00 грн., яка сплачується в день підписання договору доручення.

Пунктами 3, 4 визначено взаємні зобов'язання повіреного та довірителя. Зокрема, повіреним взято на себе зобов'язання щодо вчинення юридичних дій відповідно до договору, повідомлення за вимогою довірителя відомостей про хід виконання повіреним зобов'язань.

Довіритель (позивач), у свою чергу, зобов'язався видати довіреність на здійснення юридичних дій, сплачувати повіреному плату за виконання договору.

13.06.2016 позивач на адресу відповідача направив повідомлення про відмову від договору з 20.07.2016.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Частиною 1 ст. 1002 ЦК України передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача; у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно: порушують принцип добросовісності; призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Закон України «Про захист прав споживачів» повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, нормами Цивільного кодексу України, які регламентують спірні правовідносини.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13) та інші.

У пункті 2.2. договору сторонами за взаємною згодою визначено загальну тверду договірну ціну договору за виконання усіх дій за договором в сумі 175329 грн. Тобто сторонами визначено оплату кінцевого результату договору, а не процесу надання послуг.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що повірений не повинен виконувати ті повноваження Довірителя, зазначені у предметі договору, які останній повністю та належним чином виконав самостійно, що узгоджується із характером правовідносин сторін.

Пунктом 5 договору визначено, що у разі порушення його умов сторони несуть відповідальність, визначену законом.

Оцінюючи умови оспорюваного договору, суд приходить до висновку, що у п.2.2 договору та договорі в цілому відсутні несправедливі умови, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог: щодо надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх та інші. Умовами договору визначено взаємні кореспондуючі права та обов'язки сторін.

Встановлено, що позивачем при укладенні договору доручення та до моменту оформлення права власності на квартиру не направлялись жодні претензії щодо визначення істотних умов договору, питання про несправедливість умов договору також не ініціювалося.

Судом приймаються до уваги доводи представника відповідача про те, що позивач на момент укладення договору погодився з його умовами, оскільки був зацікавлений у подальшому набутті права власності на визначену сторонами договору доручення квартиру за узгодженою сторонами ціною та усвідомював, що не зможе без допомоги повіреного досягнути бажаного результату. Тобто, правочин був спрямований саме на набуття позивачем права власності на квартиру та на момент його укладення і до оформлення права власності на квартиру позивач не вважав умови договору несправедливими. Уклавши договір із відповідачем, позивач погодився на умови отримання послуг, як такі, що його влаштовували, до укладення договору ФОП ОСОБА_4 не примушував позивача, не нав'язував своїх послуг останньому.

Суд також приймає до уваги те, що позивач має вищу юридичну освіту, будучи обізнаним міг в повній мірі оцінити умови договору, наслідки його укладення, оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Тому, на переконання суду, укладення оспорюваного договору та визначення його істотних умов є наслідком вільного та компетентного вибору позивача, становище сторін у відповідних правовідносинах є рівним.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, узгоджені та прийняті сторонами. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість доводів позивача щодо порушення принципу рівності сторін у спірних правовідносинах, неналежного визначення ціни договору, а також несправедливості умов договору, порушень прав позивача, як споживача з боку відповідача, що б підлягало захисту в обраний спосіб. Тому позовні вимоги щодо визнання недійсним п.2.2. договору, договору доручення в цілому не підлягають задоволенню.

Оцінюючи позовні вимоги щодо стягнення коштів, отриманих за договором суд приходить до наступного.

За змістом договору доручення, він є змішаним, містить елементи договору про надання послуг, передбачає виконання юридичних дій (вчинення правочинів) та фактичних дій (визначення предмету та ціни договору про участь у фонді фінансування будівництва, оформлення та передача документів для державної реєстрації права власності на квартиру).

Судом встановлено, що при укладенні договору доручення волевиявлення сторін було спрямовано на набуття позивачем права власності на визначену сторонами договору доручення квартиру АДРЕСА_1, на узгоджених між сторонами договору доручення умовах - за визначеною ними ціною (239 085 грн.) та відповідним порядком розрахунків.

Із змісту матеріалів справи, пояснень представника відповідача та свідка ОСОБА_6 вбачається, що відповідачем на виконання умов договору доручення перед забудовником ПП «Житлобудінвест» ініційовано питання щодо можливості встановлення поточної ціни вимірної одиниці квартири АДРЕСА_1 в сумі 239085 грн. та оплати вартості квартири кількома платежами (лист ОСОБА_6 від 04.06.2014). 12.06.2014 ПП «Житлобудінвест» інформовано ОСОБА_6 про можливість встановлення поточної ціни вимірної одиниці об'єкта інвестування в розмірі 4725 грн. за 1 м.кв.

13.06.2014 між ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» та ОСОБА_2 укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 11-4/11/079, відповідно до якого за позивачем закріплено об'єкт інвестування - вказану квартиру.

Предмет інвестування, ціна квартири та порядок розрахунків із управителем фонду фінансування будівництва у договорі про участь у ФФБ відповідають умовам, визначеним у п. 1.1.1. Договору доручення, що не оспорюється сторонами.

Судом також встановлено, що фонд фінансування будівництва, учасником якого став позивач на підставі укладеного договору відноситься до виду А. Згідно типових правил Фонду фінансування такого типу, поточну ціну вимірної одиниці Об'єкта будівництва, споживчі властивості Об'єктів інвестування, визначає Забудовник, при цьому він приймає на себе ризик щодо недостатності залучених коштів на спорудження Об'єкта будівництва. Згідно із інформацією ПП «Житлобудінвест» від 21.05.2014, ціна на 1 м.кв. площ житла у будинку на АДРЕСА_1 становить від 5000 до 8000 грн.

Оцінюючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що ціну об'єкта інвестування та порядок розрахунків у договорі про участь у ФФБ від 13.06.2014 визначено саме внаслідок дій відповідача на виконання п. 1.1.1 договору доручення, в іншому випадку позивач був би позбавлений можливості укладення договору на узгоджених сторонами умовах.

Судом встановлено, що за характером правовідносин, визначених у п.1.1.1 договору для безпосереднього укладення договору про участь у ФФБ відповідачу була необхідна довіреність, яка позивачем не видавалась, що унеможливило укладення відповідачем від імені ОСОБА_2 договору про участь у фонді фінансування будівництва. Відповідно до п.4.1.1 договору довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на здійснення юридичних дій, визначених у ст.1 Договору та забезпечити повіреного іншими засобами, необхідними для виконання Повіреним його зобов'язань за Договором.

За вимогами п.п. 1.2, 1.3 Договору доручення, його укладення не позбавляє довірителя права самостійно виконувати дії, визначені предметом договору. Повірений не повинен виконувати ті повноваження довірителя, які останній повністю та належним чином виконав самостійно.

Саме невиконання позивачем обов'язку щодо видачі довіреності унеможливило підписання договору відповідачем. Наведене вказує на необґрунтованість доводів позивача щодо неналежного виконання відповідачем вказаних умов договору доручення.

Із наявних у справі письмових доказів, показань свідка ОСОБА_7 вбачається, що 19.04.2016 приватним нотаріусом Петелькою І.В. зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 після здачі будинку в експлуатацію змінено на АДРЕСА_1. Оформлення прав власності на квартиру за позивачем від його імені здійснювалось ОСОБА_7, як представником ФОП ОСОБА_4

Судом не приймаються до уваги доводи позивача про відсутність у ОСОБА_7 належних повноважень на вчинення відповідних дій, оскільки правомірність реєстрації за позивачем права власності на квартиру за зверненням ОСОБА_7 ані позивачем, ані відповідачем не оспорюється, а факт отримання позивачем 01.06.2016 від представника відповідача ОСОБА_7 правовстановлюючих документів на квартиру підтверджено. Доводи позивача, в тому числі стосовно несвоєчасної передачі документів, які підтверджують виконання договору, ненадання звіту, також не заслуговують на увагу суду . Як встановлено, з моменту укладення договору доручення - з 21.05.2014 позивач не вимагав від ФОП ОСОБА_4 відомостей про хід виконання повіреним зобов'язань, що вказує на те, що у відповідача не виникло визначеного п. 3.1.2 обов'язку повідомляти відомості про хід виконання зобов'язань за договором. Також у договорі строк його дії визначено моментом його виконання.

Відповідно до вимог ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдані документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

За вимогами ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За вимогами ст.ст. 901-907 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У випадках, встановлених договором виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Відповідно до рішення Євро пейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права і ця позиція відображена також в рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд прийшов до висновку, що відповідач свої зобов'язання виконав, факт реєстрації права власності позивача на квартиру є підтвердженням належного виконання умов договору доручення, досягненням тієї мети, із якою і укладено оскаржуваний договір, адже позивачем набуто право власності на квартиру за обумовленою сторонами договору доручення ціною. Отже, оспорюваний договір доручення припинив свою дію 22.04.2016 у зв'язку із його виконанням.

Посилання позивача на правову позицію, висловлену Верховним Судом України при розгляді справи N 6-209цс14, враховуючи обставини даної справи є помилковим.

В силу приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Отже, для задоволення позовних вимог немає правових підстав, тому позов підлягає залишенню без задоволення.

На підставі ст.ст.204, 215, 526, 627, 1000, 1212 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 203, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору доручення, договору доручення у цілому та стягнення коштів залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова.

Суддя: О.Ю.Горбань