Ухвала

іменем україни

05 квітня 2017року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій, посилаючись на те, що 23 травня 2014 року він надав ОСОБА_2 2 500 000 грн в борг зі строком повернення до 01 липня 2014 року, однак остання повернула борг лише 11 березня 2015 року.

В зв'язку з викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 537 500 грн - інфляційних втрат, 51 986 грн 30 коп. - 3% річних від простроченої суми, 158 630 грн 13 коп. - пені.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 537 500 грн - інфляційних втрат, 51 986 грн 30 коп. - 3% річних від простроченої суми, 158 630 грн 13 коп. - пені.

Вирішено питання щодо судового збору.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач своєчасно не виконала грошового зобов'язання, в зв'язку з чим за період прострочення повернення боргу зобов'язана сплатити позивачу інфляційні втрати, проценти та пеню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд прийшов до такого висновку, виходячи з того, що ОСОБА_1 в заяві про отримання від ОСОБА_2 боргу 11 березня 2015 року зазначив, що претензій стосовно боргу не має та поставив свій підпис, який був нотаріально засвідчений.

Однак з такими висновками суду повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладенодоговір позики, який нотаріально посвідчено на суму 1 200 000 грн на строк до 06 червня 2014 року.

06 червня 2014 року між сторонами укладено договір №1 про внесення змін та доповнень до договору позики від 23 травня 2014 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 ще 1 300 000 грн без сплати відсотків за користування грошовими коштами до 01 липня 2014 року включно. Вказаний договір нотаріально посвідчено.

У забезпечення виконання вказаного договору 23 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки квартири та договір № 1 від 06 червня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, відповідно до яких відповідач передала позивачу в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

11 березня 2015 року між сторонами укладено договір про розірвання договорів позики та іпотеки, в зв'язку з повним виконанням ОСОБА_2 договору позики, який було нотаріально посвідчено та в якому зазначено, що сторони претензій один до одного не мають.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами 1, 4 ст. 613 ЦК України встановлено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як зазначено в ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК Українипередбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-37цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковим для всіх судів України.

Проте наведені вище положення законодавчих актів та обставини справи, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212, 316 ЦПК України не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, дійшов до передчасного висновку про те, що прострочення виконання боргового зобов'язання відбулося з вини кредитора, пославшись лише на покази одного свідка, які жодними іншими доказами не підтверджені, не звернув уваги, що в договорах про розірвання договору іпотеки та договору позики не зазначено, в наслідок чиїх дій погашення боргу відбулося несвоєчасно.

При новому розгляді справи необхідно з'ясувати, що мали на увазі сторони укладаючи договори про розірвання договору іпотеки та договору позики, що не мають ніяких претензій один до одного - «в цілому» чи тільки по сумі позики, яка була повернута та чи може бути застосована ст. 625 ЦК України в наслідок розірвання зазначених договорів.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова