Ухвала

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Рівненській області, Головного управління Національної поліції в Рівненській області про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою заступника прокурора Рівненської області на рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, у якому просили стягнути з Державного бюджету України на їх користь 500 тис. гривень кожному на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю посадових та службових осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України у Рівненській області, Сарненського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Рівненській області, Головного управління Національної поліції у Рівненській області.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 02 березня 2011 року у будинку АДРЕСА_1 була знайдена мертвою їх донька ОСОБА_5, а також інші особи: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть, яке видане комунальним закладом «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради 03 березня 2011 року, смерть їх доньки настала внаслідок гострого отруєння окисом вуглецю.

Проте, з таким висновком вони не погодилися, оскільки наявні всі підстави вважати, що ОСОБА_8 та інших знайдених осіб було вбито.

Разом із тим, починаючи з 2011 року, у порушенні кримінальної справи правоохоронні органи постійно відмовляли. Безліч разів постанови про відмову у порушенні кримінальної справи скасовувались як прокурором, так і судом, органам слідства постійно надавалися вказівки, якими останні нехтували.

Вони постійно змушені докладати значних зусиль, аби відповідачі розслідували кримінальне провадження та встановлювали винних.

Посилаючись на те, що у результаті бездіяльності та непроведення ефективного досудового розслідування обставин загибелі доньки ОСОБА_5 та через винесення незаконних постанов про відмову у порушенні кримінальної справи й закриття кримінального провадження їм заподіяна моральна шкода, просили позов задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 5 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю посадових та службових осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України у Рівненській області, Сарненського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Рівненській області, Головного управління Національної поліції у Рівненській області.

У касаційній скарзі заступник прокурора Рівненської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачами заподіяння їм моральної шкоди рішеннями та діями органу досудового розслідування.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, дійшов висновку про те, що спірні правовідносини у частині відшкодування моральної шкоди регулюються ст. 1174 ЦК України та позивачами доведено право на її відшкодування у розмірі 5 тис. грн кожному.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Судом установлено, що 02 березня 2011 року в будинку АДРЕСА_1 була знайдена мертвою донька позивачів ОСОБА_5, а також ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позивачам неодноразово було відмовлено у відкритті кримінального провадження, постанови слідчих про закриття кримінального провадження неодноразово скасовувались.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, підозра жодній особі оголошена не була, остаточне рішення не прийнято.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили стягнути з Державного бюджету України на їх користь завдану незаконними діями відповідачів моральну шкоду, яку оцінили у 500 тис. грн кожному. У позові посилалися на вимоги ст. ст. 1167, 1174 ЦК України.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У матеріалах справи відсутні рішення, якими визнано дії чи бездіяльність посадових та службових осіб незаконними. Оскарження незаконних дій слідчого та встановлення судовими рішеннями чи рішеннями вищестоящих органів Управління Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України протиправності його поведінки є обов'язковим, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди.

Реалізація позивачами свого процесуального права на оскарження рішень слідчого під час досудового розслідування не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано відмовив у позові, оскільки підстави для задоволення позову за вимогами ст. 1176 ЦК України відсутні, а доказів на підтвердження моральної шкоди зазначеної бездіяльності не надано.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, на порушення вимог ст. 212-214, 315 ЦПК України, на зазначене вище уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом помилково скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2016 року скасувати.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик