СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/1053/17
14 червня 2017 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Войтенко Ю.В.
за участю секретаря - Севрюк К.А., Самчик І.М.
представника позивача - ОСОБА_3
представник третьої особи - Лук'янчук Р.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Нокодацького району м. Дніпра про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над малолітньою дитиною та стягнення аліментів,
Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та просила задовольнити їх у повному обсязі, пояснивши, що відповідач не приймає участі у житті дитини. Дитина, практично весь час з моменту народження проживала разом з позивачем. Відповідач добровільно написав заяву про відмову від своїх прав.
Відповідач в судове засідання не з'являвся, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 74, 86).
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_5 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також, висновок про можливість призначення позивача опікуном малолітньої дитини.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Нокодацького району м. Дніпра до суду не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.83,85,90,94)
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочномупорядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника третьої особи, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, зареєстрований 21 листопада 2009 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського міського управління юстиції, актовий запис №815.
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 9).
24 грудня 2015 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_7 та відповідачем було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис і видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 16).
Позивач зазначає, що після смерті ОСОБА_7 її донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з нею та ОСОБА_9. Всі обов'язки по вихованню, розвитку та матеріального забезпечення покладені на неї.
На підтвердження проживання ОСОБА_6 разом з позивачем, ОСОБА_2 надала довідку форми №3 від 05.09.2016 року, в якій зазначено, що дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).
Відповідні положення Конституції України проголошують: ст. 32 «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України»; ст.51 «Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою».
Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров'я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини.
Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інших заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Враховуючи те, що позивачем надано нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_5 від 31 серпня 2016 року, в якій відповідач не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_6, таким чином, відповідач визнав, що з він не займається та не має бажання займатись вихованням, розвитком та матеріальним утриманням дитини (а.с. 22).
Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації підтверджено доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітньої дитини. Також, у висновку встановлено, що дитина проживає разом з бабусею та перебуває на утриманні бабусі та дідуся зі сторони матері.
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 22.12.2016 року в квартирі АДРЕСА_1 проживає три особи: ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Встановлено, що санітарний стан квартири задовільний, у дитини є окрема кімната, у кімнаті є всі необхідні речі та меблі.
Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_5 щодо малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки він не виконує своїх батьківських обов'язків та свідомо відмовився від такого права.
Отже, відповідач свідомо ухилився від виховання дитини, що полягає у свідомому нездійсненні протягом тривалого часу його виховання, піклування про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку природних здібностей та готування дитини до самостійного життя та праці, що, в свою чергу, вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Відповідно до ч. 4 ст. 167 Сімейного Кодексу України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.
Опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.
Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей.
Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.
Таким чином, суду надано достатньо доказів того, що дитина позбавлена батьківського піклування: мати померла, а батько відмовився від своїх батьківських обов'язків. Після смерті матері ОСОБА_2 здійснює догляд та займається вихованням малолітньої дитини. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо призначення ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_6.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд зазначає про таке.
Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Це положення відображено і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.
Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
Згідно зі ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень.
З урахуванням обставин, які перелічені в ст. 182 СК України, враховуючи відсутність даних щодо розміру офіційного доходу відповідача, суд вважає за можливе при визначенні розміру аліментів, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) - щомісячно, але не менше 30 % встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_9, починаючи з 15.09.2016 року.
Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 102,42 грн.., а на користь держави - 640,00 грн.
Враховуючи наведене та керуючись Законом України «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. 150, 155, 165, 167 Сімейного кодексу України, ст.10,58, 208, 212-215, 224-226, 232-233, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Нокодацького району м. Дніпра про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над малолітньою дитиною та стягнення аліментів - задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний код - НОМЕР_2, батьківських прав відносно малолітньої доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Призначити опікуном ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) - щомісячно, але не менше 30 % встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_9, починаючи з 15.09.2016 року.
Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 102,42 грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.
На це заочне рішення відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії може бути подана заява до Святошинського районного суду м. Києва про перегляд цього заочного рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Войтенко