У х в а л а

іменем україни

1 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В., Леванчука А.О., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Староостропільської сільської ради Старокостянтинівського району, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Староостропільської сільської ради Старокостянтинівського району, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її та відповідача мати - ОСОБА_6, яка на день смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1.

Зазначала, що вона (позивач) є такою, що прийняла спадщину, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. При зверненні з відповідною заявою до нотаріуса дізналась про наявність заповіту, складеного матір'ю на користь сина (відповідача по справі).

Вказувала, що даний заповіт є нікчемним, оскільки складений з порушенням щодо його форми та посвідчення, оскільки виконавчим комітетом Староостропільської сільської ради Старокостянтинівського району на час посвідчення заповіту, 12 вересня 2001 року, не приймалось рішення про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря сільської ради ОСОБА_7

Просила задовольнити позов.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 06 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, посвідчений секретарем виконкому Староостропільської сільської ради ОСОБА_7 12 вересня 2001 року, зареєстрований у реєстрі за №254.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 13 червня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що заповіт ОСОБА_6 був складений відповідно до вимог законодавства, чинного на час його складання і посвідчення.

Судами встановлено, що рішеннями першої сесії Староостропільської сільської ради 23 скликання від 07 квітня 1998 року №1 та №2 ОСОБА_7 обрано секретарем сільської ради та затверджено склад виконавчого комітету сільської ради, до якого увійшла і ОСОБА_7 (а.с. 64).

Згідно з чинною на той час нормою - ст. 541 ЦК УРСР, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 37 Закону від 2 вересня 1993 року №3425-XII "Про нотаріат", статей 38, 42, 59 Закону від 21 травня 1997 року №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" та п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 р. за N 256/466 (чинною на час виникнення спірних правовідносин) у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради.

12 вересня 2001 року ОСОБА_7, як посадова особа, а саме: секретар сільської Староостропільської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області посвідчила спірний заповіт.

Згідно повідомленнями архівного сектору Старокостянтинівської РДА від 23 травня 2016 року та Староостропільської сільської ради від 26 травня 2016 року інформація про покладення на секретаря сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій за період з 1998 року по 2002 рік відсутня, а посадова інструкція секретаря Староостропільської ради не збереглася, оскільки не є документом постійного зберігання.

Тобто перевірити повноваження секретаря сільської ради, станом на день посвідчення спірного правочину, не вбачається можливим.

Разом з тим, зважаючи на волевиявлення заповідача (щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті), визнання заповіту недійсним із мотивів розширеного розуміння вимог до порядку його посвідчення, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні та посвідченні заповіту кваліфікація останнього, як недійсного з підстав викладених у позові, по суті скасує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у в зв'язку з його смертю.

Таким чином, оскільки обставини посвідчення заповіту, а саме наявність або відсутність повноважень секретаря сільської ради на вчинення таких дій, перевірити не можливо, тому вони не можуть мати наслідком визнання цього заповіту недійсним.

Заповіт складено і посвідчено за 13 років до смерті заповідача і за весь цей час вона не скасувала та/або не змінила його.

Позивач в свою чергу не довела належними та допустимими доказами те, що не знала про існування заповіту, зважаючи на той факт, що весь час до смерті матері проживала з нею під одним дахом.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.В. Маляренко
А.О. Леванчук
Ю.Г. Іваненко