Справа № 168/217/17
Провадження № 2/168/90/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.06.2017 р. Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Хаврони О.Й.,

з участю: секретаря Островерхої Т.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши в смт. Стара Вижівка в залі суду в відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Дубечненської сільської ради про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради: від 10.08.2016 р. № 10/18 "Про розгляд заяви ОСОБА_1О." та від 20.01.2017 р. № 17/11 "Про затверження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та споруд в с.Дубечне по вул.Робітничій, 57",

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом, в якому зазначає, що 24.03.1994 року придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Робітнича, 57, в с.Дубечне Старовижівського району Волинської області. За рішенням виконкому Дубечненської сільської ради №5 від 28.01.1997р. за вказаною адресою йому було передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, він встановив огорожу по периметру ділянки, оновивши її по тих розмірах, що існували.

Дубечненська сільська рада рішенням від 14.04.2014р. №51/4 надала йому дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі за вищевказаною адресою. Він виготовив технічну документацію.

Комісія сільської ради по вирішенню земельних спорів в акті від 02.06.2016 року встановила, що позивач самовільно загородив проїзд загального користування і вирішила: заборонити йому використовувати самовільно зайняту земельну ділянку загального користування (проїзд) шириною 3,5 м., та зобов'язала її звільнити. Цей акт комісії від 02.06.2016р. був затверджений рішенням Дубечненської сільської ради №10/18 від 10.08.2016р.

Проте, про існування проїзду його ніхто не повідомляв, ніколи з цього приводу не було скарг, заяв, рішень чи попереджень, жодний документ не встановлює його межі.

Рішення про затвердження акта приймалось сесією з порушенням норм закону. Позивачу на сесії не дали можливості повного мірою висловити свою думку.

Рішенням Дубечненської сільської ради №17/11 від 20.01.2017 йому відмовлено в погодженні технічної документації із землеустрою щодо становлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку №57 по вул. Робітничій в с. Дубечне. Відмова мотивована тим, що він не виконав рішення сесії сільської ради від 10.08.2016р. №10/18, тобто рішення, яким затверджено акт від 02.06.2016 року.

Вважає, що таким чином, внаслідок складання акта комісією по вирішенню земельних спорів Дубечненської сільської ради від 02.06.2016р., затвердження цього акта рішенням Дубечненської сільськоїради №10/18 від 10.08.2016 року, та винесення на підставі цих документів рішення №17/11 від 20.01.2017 року про відмову в затвердженні технічної документації із землеустрою, було порушено його законне право на виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яка була надана йому у власність рішенням Дубечненської сільської ради №5 від 28.01.1997р., а отже, і право користуватись та розпоряджатись нею.

Просить визнати незаконними та скасувати рішення Дубечненської сільської ради Старовижівського р-ну №10/18 від 10.08.2016р. (далі Рішення № 10/18) та рішення Дубечненської сільської ради Старовижівського р-ну №17/11 від 20.01.2017р. (далі Рішення № 17/11).

У судовому засіданні позивач підтримав позов, пояснив, що придбав будинок, згодом отримав право на приватизацію земельної ділянки площею 0,25 га, відновив огорожу в межах тих розмірів і параметрів, що існували раніше, потім 20 років він користувався такою ділянкою, жодної дороги загального користування не було, принаймні до того часу як він загородив ділянку. Стверджує, що дороги загального користування бути не може, оскільки між фундаментами його будинку і бару відстань становить 3,4 м, а ширина дороги має бути не менше 3,5 м. На місці так званого проїзду ростуть дерева і впродовж 20 років ніхто не мав претензій до нього. Сусід має свій заїзд до свого господарства.

Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що основним документом, яким повинна керуватись сільська рада є генеральний план, до якого в разі потреби вносяться зміни, та містобудівна документація. Жодна документація не передбачає існування доїзду між ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_4 Такого поняття як проїзд, що склався традиційно, немає в законодавстві, проте є поняття фактичного користування. Позивач відкрито тривалий час в тих межах, що існують сьогодні, володіє нею. Немає і рішення суду щодо неправомірного користування ним земельною ділянкою, чи рішення сільської ради про віднесення ділянки до земель загального користування, до адміністративної відповідальності за самовільне захоплення ділянки позивач не притягався. Таким чином, володіння позивачем земельною ділянкою в тих межах, в яких він володіє є правомірним. Постійна комісія з земельних питань не запросила ОСОБА_1 на засідання, тому їхнє відношення до позивача упереджене. Акт цієї комісії є документом невизначеного характеру, що не підтверджений жодним доказом, і є незаконний. Разом з тим, в ньому є посилання на рішення про зобовязання звільнити проїзд. Рішення від 20.01.2017 р., оскільки в ньому є посилання не цей акт, також просить скасувати.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, пояснила, що як землевпорядник сільської ради в 1997 році проводила обміри земельних ділянок с.Дубечне, в тому числі і земельної ділянки, якою користується позивач. Згідно з її робочими записами позивач станом на 1997 рік користується ділянкою площею орієнтовно 0,23 га, і до цієї ділянки не входить спірний доїзд, яким користуються жителі села. Саме ці дані внесені в погосподарську книгу. Про існування доїзду вона вказала в схемі. Дозвіл на приватизацію ділянки саме такої орієнтовної площі надано позивачу. Позивач тривалий час користується цією частиною ділянки (поїздом), як і ОСОБА_4, однак, зважаючи на те, що жодних скарг і конфліктів з цього приводу не виникало між сусідами, то сільська рада не реагувала на цей факт. Лише після заяви сусіда ОСОБА_4 був складений відповідний акт, позивача зобовязано усунути перешкоди в користуванні ділянкою. Про встановлення меж ділянки позивача в 2016 р. представники сільської ради не були поінформовані і не брали участі при цьому, акту не підписували. Проїзд склався традиційно і слугував поїздом до складських приміщень колишнього ССТ «Дубечненське», присадибних ділянок. Під час приватизації сусідом позивача ОСОБА_4 позивач вказаний як суміжний землекористувач тому, що фактично користувався цією ділянкою, були насаджені кущі, але спорів не виникало, тому сільська рада вважала, що він користується ділянкою тимчасово. На сесії місцеві жителі підтвердили, що там завжди був проїзд. Просить відмовити в позові.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в позові слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено і не оспорюються сторонами, що позивачу рішенням від 14.04.2014 р. № 51/4 Дубечненської сільської ради надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) безоплатно у власність орієнтовною площею 0, 25 га (а.с. 45).

02.06.2016 р. комісія Дубечненської сільської ради встановила, що позивач самовільно загородив проїзд загального користування та посадив на ньому дерева і кущі. Також зобовязано позивача в двотижневий термін зняти залізну браму, звільнити проїзд від саджанців (а.с. 57).

Рішенням № 10/18 вказаний акт розмежування земельних ділянок затверджено, позивача зобовязано виконати пункти, вказані в Акті (а.с.61).

У зв'язку з невиконанням вимог Рішення № 10/18 позивачу відмовлено в погодженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (а.с.64).

Дії відповідача суд вважає правомірними з таких підстав.

Відповідно до ст. 80 ЗК суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно зі ст.116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

У відповідності до вимог ст.118 ЗК громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК).

Ст. 120 ЗК встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Позивач у 1994 році придбав житловий будинок, що знаходиться в с.Дубечне (а.с.6, 130-131).

У даному договорі про земельну ділянку, про користування земельною ділянкою та її перехід до нового власника не обумовлено.

Документів про те, яка площа земельної ділянки перебувала чи була закріплена за попереднім власником будинку, немає.

Ст. 107 ЗК визначено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.

Позивач із заявою про приватизацію ділянки звернувся лише в 2014 р.

Згідно з даними погосподарської книги в 2014 р. станом на день подання заяви про приватизацію в користування позивача знаходиться земельна ділянка, площею 0,23 га (а.с.94). Ці дані внесені на підставі результатів інвентаризації ділянок, поведених землевпорядником в 1997 р. (а.с.51) і не спростовані позивачем.

Посилання позивача про на те, що Рішенням № 5 від 28.01.1997 р. (а.с.5) позивачу передано земельну ділянку площею саме 0,25 га не спростовують висновку суду, оскільки така площа надана особі відповідно до ст.121 ЗК в граничному розмірі площі ділянок, що надаються для безоплатної передачі земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах.

У той же час рішенням від 14.04.2014 р. № 51/4 (а.с.45) на підставі заяви позивача йому надається ділянка, площа якої вказана орієнтовно.

Свідкок ОСОБА_5 повідомив, що ділянка позивача була загороджена по периметру і по межах попередньої огорожі і жодної дороги там не було. Разом з тим, свідок також пояснив, що доїзд до цистерн і до складів був.

Свідок ОСОБА_4 пояснив в судовому засіданні, що між його ділянкою і ділянкою позивача була дорога, якою їздив він і сусіди. Він користувався проїздом, незважаючи на те, що сусід засадив її деревами. Раніше це був доїзд до складів та на вигін, нею користувались жителі села для господарськихпотреб. Огорожу поставив позивач для того, щоб люди не ходили в садок, а він з останнім домовився про те, що буде користуватись цим проїздом. Після того, як позивач дорогу загородив, перешкоджає нею користуватись.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що в генплані села Дубечне і в жодному іншому документі, не передбачено проїзду.

Посилання свідка та позивача на те, що в Генплані села Дубечне між ділянками позивача і ОСОБА_4 не передбачений проїзд, не спростовує висновок суду, конфігурація земельної ділянки позивача і розміщення на ній будинку (що вказана в генплані) не відповідає фактичному на даний час.

Доводи позивача про те, що порушено порядок розгляду питання самовільного захоплення ділянки позивачем на сесії сільської ради і комісією не заслуговують на увагу і спростовуються наданими протоколами (а.с.22,59, 60).

В акті про передачу та зберігання межових знаків ОСОБА_4 (а.с.128) та кадастровий план (а.с.129) вказаний позивач як суміжний землекористувач, однак це не є доказом належності позивачу даної частини ділянки, оскільки ця інформація вказана з огляду на те, що позивач фактично користувався такою ділянкою.

Доводи про те, що технічно неможливо облаштувати дорогу загального користування повз ділянку позивача, зважаючи на її ширину, суд не бере до уваги, оскільки виключно до повноважень сільської ради належить питання користування землями територіальних громад.

Таким чином, позивач не довів, що в його користуванні перебуває земельна ділянка, площею 0,25 га.

Оскільки повноваження з вирішення питань про передачу земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (відповідно до ст.122 ЗК) належать органам місцевого самоврядування, та враховуючи обставини справи, ухвалюючи оскаржувані рішення відповідач діяв в межах наданих ст.122 ЗК повноважень та вимог закону. Підстав для скасування Рішення відповідача № 10/18 немає.

Зважаючи на те, що позивач не виконав вимоги цього Рішення, то немає підстав і для скасування Рішення № 17/11.

Зважаючи на викладене, в позові слід відмовити.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 80, 107, 116, 120, 122, 125 ЗК, ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дубечненської сільської ради про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради: від 10.08.2016 р. № 10/18 "Про розгляд заяви ОСОБА_1О." та від 20.01.2017 р. № 17/11 "Про затверження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, та споруд в с.Дубечне по вул.Робітничій, 57" відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Старовижівський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_7