Справа №487/3521/16-ц 20.04.2017 20.04.2017 20.04.2017
Провадження №22-ц/784/943/17
Справа №487/3521/16-ц Суддя першої інстанції Павлова Ж.П.
Провадження №22-ц/784/943/17 Суддя-доповідач апеляційного суду Козаченко В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 та представника органу опіки і піклування Норенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_4, яка діє також в інтересах ОСОБА_7, до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення та визначення порядку користування квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

13 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (далі - Спірна квартира).

Позивачка зазначила, що в 1978 році її батьки отримали ордер на Спірну квартиру, в якій також проживали та були зареєстровані вона, її сестра ОСОБА_4, а з 2006 року - дочка її сестри, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, з 2000 року відповідачка ОСОБА_4 у цій квартирі не мешкає, оскільки вибралась проживати до свого чоловіка, ОСОБА_8, з яким проживала у цивільному шлюбі в АДРЕСА_2, та має від нього доньку ОСОБА_7. У 2014 році вони зареєстрували шлюб. Весь цей час відповідачка разом із своєю неповнолітньою дочкою проживала за місцем реєстрації чоловіка за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_9, яка є матір'ю позивачки та відповідачки. Після її смерті, відповідачка, претендуючи на спадкове майно, намагалась проживати в Спірній квартирі, мотивуючи тим, що вона в ній зареєстрована. Однак, позивачка цього не допустила, вважаючи, що відповідачки втратили право користування цим житлом з часу вибуття на постійне місце проживання в АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладені обставини та ст. 107 ЖК України позивачка просила задовольнити її позов.

16 серпня 2016 року відповідачка, діючи в своїх інтересах та в інтересах доньки, ОСОБА_7, подала в суд зустрічну позовну заяву, в якій просила усунути перешкоди у користуванні Спірною квартирою, шляхом вселення її з донькою до цього житла та визначення порядку користування квартирою, виділивши їй та дочці кімнату більшого розміру. Свої вимого вона обґрунтовувала тим, що зв'язок зі Спірною квартирою ніколи не втрачала, проживає там і постійно перераховує гроші на оплату комунальних послуг. Але після смерті матері її сестра (позивачка) почала чинити їй перешкоди у користуванні цим житлом.

Посилаючись на викладене та положення ст. ст. 9, 64 ЖК України, відповідачка просила задовольнити її зустрічні позовні вимоги.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2017 року первісний позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування Спірною квартирою. У задоволені зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення вимог матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та повне задоволення її зустрічних вимог.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають в Спірній квартирі тривалий час, так як виїхали на постійне місце проживання в АДРЕСА_1, а тому визнав їх такими, що втратили право користування цим житлом і відмовив у задоволенні їх зустрічних вимог.

Між тим, з такими висновками місцевого суду повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, за змістом ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР кожному гарантовано право на житло. Конституційне право на житло виникає з моменту народження. Воно є невідчужуваним. Ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом чи позбавлений цього права або обмежений в ньому.

Згідно ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать: його дружина, їх діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст. 107 ЖК України та роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України ,,Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Постанова Пленуму), наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт).

Водночас, відповідно до статей 71, 72 ЖК України та роз'яснень, викладених у п. 10 зазначеної Постанови Пленуму у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо) суд вправі відмовити наймачеві лише в тому випадку, якщо він був відсутнім у вказаному приміщенні понад встановлений законом строк без поважних причин.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а у окремих випадках, передбачених цією нормою, понад цей строк.

У разі поважності причин відсутності осіб понад встановлені законом строки (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжено судом (ч. 2 ст. 71, ст. 72 ЖК п. 10 Названої Постанови Пленуму).

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, ст. 212 зазначеного Кодексу встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру № 623 від 29 грудня 1978 року, двокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 30,03 кв. м, була виділена Ленінським райвиконкомом Миколаївської міської ради ОСОБА_10 на сім'ю із 4 осіб: йому, дружині - ОСОБА_11, дочці - ОСОБА_4 і матері - ОСОБА_13

Спірна квартира не приватизована, перебуває у комунальній власності та на балансі ТОВ ,,Миколаївдомсервіс".

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. А після смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 основним наймачем Спірної квартири стала ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Станом на 12 квітня 2016 року у квартирі значаться зареєстрованими: ОСОБА_4 - з 1994 року, ОСОБА_7 - з 16 лютого 2006 року, та ОСОБА_2 - з 16 січня 2007 року.

Доказами, які підтверджують виїзд відповідачів із Спірної квартири на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, місцевий суд указав наступне: реєстрація 19 лютого 2014 року ОСОБА_4 шлюбу із ОСОБА_8; народження ними ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_7; проживання ОСОБА_4 в будинку чоловіка в АДРЕСА_1; навчання ОСОБА_7 в школі по місцю проживання батька; акти не проживання відповідачів у Спірній квартирі, які підтверджені показами свідків.

Між тим, аналіз і дослідження зазначених доказів вказують на те, що обставини, якими позивачка обґрунтовувала первісний позов не підтверджено.

Так, із довідки Мішково-Погорілівської сільської ради від 25 липня 2016 року видно, що в будинку №50 по вул. Садовій у цьому селі відповідачки не проживають (а.с. 68).

ОСОБА_7 дійсно навчається в Мішково-Погорілівській школі, але це не загальноосвітня школа, а санаторна школа інтернат Миколаївської області, де дівчинка, як і інші діти, оздоровлюється від певного захворювання. Цю обставину підтвердили в судовому засіданні апеляційного суду і представники органу опіки і піклування.

Акти непроживання відповідачок у Спірній квартирі спростовані довідками ТОВ ,,Миколаївдомсервіс" та актами їх проживання у цьому житлі (а.с.41, 42).

Самі по собі факти реєстрації шлюбу ОСОБА_4 із ОСОБА_8 і народження ними ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_7 не можуть слугувати підтвердженням того, що відповідачки виїхали на постійне місце проживання в АДРЕСА_1.

Показання свідків, які допитані в місцевому суді за клопотанням обох сторін суперечливі та стосуються того чи постійно проживають відповідачки в Спірній квартирі.

Натомість місцевий суд безпідставно не взяв до уваги наступне.

У всіх документах з місця роботи, навчання та лікування відповідачки значаться проживаючими у Спірній квартирі протягом усього свого життя. Тимчасово вони не проживають там лише з вини позивачки, яка не допускає їх до квартири (підтверджено неодноразовими зверненнями сторін до поліції).

ОСОБА_4 постійно перераховувала на рахунок матері, як основного наймача квартири) грошові кошти для оплати комунальних послуг (а.с. 54-56). Розсуди позивачки про використання матір'ю цих кошті на своє лікування, є припущеннями, оскільки лише відповідачці відомо їх призначення.

Викладене свідчить, що в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції неповно з'ясував дійсні обставини справи, не звернув уваги на те, що позивачкою не надано достовірних доказів на обґрунтування своїх вимог, внаслідок чого помилково задовольнив первісний позов і відмовив у задоволенні вимог відповідачок про вселення до спірної квартири та усунення перешкод у користуванні нею.

Разом з тим, є правильним висновок місцевого суду про відмову в задоволенні зустрічних вимог про визначення порядку користування Спірною квартирою, оскільки відповідачками не надано жодних доказів, на підставі яких можна було б вирішувати ці вимоги (площі кімнат квартири, їх розташування, порядок користування, який склався, тощо).

За таких обставин, відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення підлягає залишенню без змін лише в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог про визначення порядку користування Спірною квартирою, а в іншій частині це рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2017 року в частині вирішення первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 і ОСОБА_7 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою.

Вказане рішення місцевого суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, яка діє також в інтересах ОСОБА_7, до ОСОБА_2, про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення та визначення порядку користування квартирою змінити. Ці позовні вимоги задовольнити частково. Вселити ОСОБА_4 і ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їм перешкод у користуванні зазначеною квартирою.

Те ж рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Козаченко

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк