Єдиний унікальний номер 229/311/16-ц Номер провадження 22-ц/775/796/2017
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Мальованого Ю.М., Осипчук О.В.

при секретарі Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 29 березня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що 03 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір б/н, згідно умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 13 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 31 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 17 797,61 грн., в тому числі 9 784,04 грн. заборгованість за кредитом; 6 177,97 грн. заборгованість за процентами; 750 грн. заборгованість за пенею та комісією; 250 грн. штраф (фіксована частина) та 835,60 грн. штраф (процентна складова), просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість та відшкодувати йому судові витрати (а.с. 2-3 т. 1).

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 02 липня 2016 року позовні вимоги банку були задоволені частково, з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 15 962,01 грн., з яких 9 784,04 грн. заборгованість за кредитом, 6 177,97 грн. заборгованість за процентами, 1 378,00 грн. на відшкодування судових витрат (а.с. 71-75 т. 1).

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 29 вересня 2016 року заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02 липня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 85-86).

23 листопада 2016 року позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме, зазначив, що з відповідачем був укладений кредитний договір № SAMDN5387 від 02 листопада 2007 року, згідно умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 13 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 31 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 17 797,61 грн., в тому числі 9 784,04 грн. заборгованість за кредитом; 6 177,97 грн. заборгованість за процентами; 750 грн. заборгованість по пені та комісії; 250 грн. штраф (фіксована частина) та 835,60 грн. штраф (процентна складова), просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість та відшкодувати йому судові витрати (а.с. 100-102 т. 1).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 29 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у звязку із пропуском строку позовної давності (а.с. 163-169 т. 1).

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що відповідно до п. 5.4 Умов і Правил надання банківських послуг строк погашення кредиту в повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця зазначеного на платіжній картці, а погашення процентів щомісяця за попередній місяць. Кредитні правовідносини між банком та відповідачем за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року є дійсними, про бажання їх припинити в порядку встановленому законодавством чи договором жодна сторона не висловлювалася. Судом не спростовано, що заборгованість за кредитом відповідачем не погашена та у відповідача існує борг.

Оскільки кошти за кредитним договором відповідачем не повернуто, правовідносини сторін є дійсними, проценти за кредитом та пеня за процентами відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15 підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності (а.с. 171-173 т. 1).

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені.

Представник позивача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності юридичної особи від 30.12.2016 року № 8480-К-О (а.с. 191 т. 1), надіслав заяву від 15 червня 2017 року про розгляд справи 19 червня 2017 року у його відсутність, зазначив, що апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити (а.с. 13 т. 2).

Відповідач ОСОБА_3 надіслав заперечення на апеляційну скаргу від 10 червня 2017 року, в яких просить розглянути апеляційну скаргу у його відсутність та відхилити її, оскільки 03 жовтня 2007 року кредитний договір без номеру між ним та ПриватБанком не укладався (а.с. 9 т. 2).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність не зявившихся сторін, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

До такого висновку апеляційний суд дійшов з наступних підстав:

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_3 від 03 жовтня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг № SAMDN5387 шляхом написання заяви, яка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами становить договір про надання банківських послуг.

Відповідно до умов договору про надання банківських послуг ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 1 000 грн. на платіжну картку зі сплатою 3% на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії картки в заяві не зазначено (а.с. 15 т. 1).

Згідно пункту 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк (а.с. 16-20 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, суд першої інстанції виходив з того, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Строк дії картки відповідно до заяви позивача сплинув 03 жовтня 2008 року і відповідно право вимагати повернення кредиту в повному обсязі у позивача виникло з жовтня 2008 року. Проте позивач звернувся до суду із позовом про захист свого порушеного права лише 26 січня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 1049, 1054 ЦК України.

Згідно частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Суд першої інстанції правильно встановив, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», найменування якого в 2009 році змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_3 в 2007 році був укладений договір про надання банківських послуг № SAMDN5387, який відповідно до п. 1.1, п. 3.1 Умов і правил надання банківських послуг ЗАТ КБ «ПриватБанк», в редакції яка діяла станом на 2007 рік, складається з заяви ОСОБА_3, Памятки клієнта, Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів банку (а.с. 15, а.с. 16-20 т. 1).

Згідно умов цього договору, які зазначені в заяві, Банк зобовязався надати Позичальнику кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту кредитка «Універсальна», «30 днів пільгового періоду» в сумі 1 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0 % на місяць на суму залишку заборгованості (а.с. 15 т. 1).

Згідно відмітки банку на заяві ОСОБА_3 в розділі «Відмітки банку» йому видана карта 4149 6053 5487 5106, дата відкриття рахунку 03 жовтня 2007 року; в розділі «Виявляю бажання оформити на своє ім'я кредитку» є підпис позичальника про отримання кредитної карти 02 листопада 2007 року; строк дії карти не зазначено (а.с. 15 т. 1).

На заяві ОСОБА_3 зазначено № SAMDN5387 (а.с. 15 т. 1).

Згідно Памятки клієнта (довідки про умови кредитування), яка підписана позичальником ОСОБА_3 02 листопада 2007 року, він зобовязаний щомісячно сплачувати платіж в розмірі 7% від заборгованості (включаючи плату за користування кредитом), але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, до 25 числа кожного місяця, який слідує за звітним; процентна ставка (в місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування 4,5% (а.с. 219 т. 1).

Відповідно до п. 3.1 Умов і правил надання банківських послуг ЗАТ КБ «ПриватБанк», які діяли на час укладення договору в 2007 році, для надання послуг Банк відкриває ОСОБА_5 Картрахунки, видає ОСОБА_5, їх вид і строк дії визначені в Заяві та в Памятці клієнта, підписанням якої ОСОБА_5 та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, зазначена у розділі Заяви «Відмітки Банку» (а.с. 16-20 т. 1).

Враховуючи, що у розділі Заяви «Відмітки Банку» дата відкриття рахунку зазначена 03 жовтня 2007 року, суд першої інстанції правильно встановив, що договір про надання банківських послуг № SAMDN5387 між Банком та ОСОБА_3 був укладений 03 жовтня 2007 року. Доводи ОСОБА_3 про те, що 03 жовтня 2007 року він не укладав з банком договір про надання банківських послуг, є необґрунтованими. Відповідач визнає, що 02 листопада 2007 року він отримав у банку кредитну карту. Саме ця зазначена відповідачем дата отримання кредитної карти (02 листопада 2007 року) і значиться в його заяві №SAMDN5387, що є номером укладеного договору про надання банківських послуг.

Згідно п. 2 «Терміни та поняття» Умов та правил надання банківських послуг «кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт)» - це розмір коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (а.с. 16-20 т. 1).

Згідно Правил користування платіжною картою, які є складовою Умов і правил надання банківських послуг (розділ ІІ), строк дії ОСОБА_5 зазначено на лицевій стороні ОСОБА_5 (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (п. 3.1.1).

Строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на платіжній карті (поле MONTH) (п. 5.4).

Оскільки ні в Заяві, ні в Памятці клієнта строк дії карти 4149 6053 5487 5106 «Універсальна», «30 днів пільгового періоду», яку позичальник ОСОБА_3 отримав 2 листопада 2007 року, не зазначено, позивач відомостей щодо строку дії цієї карти суду не надав, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з пояснень відповідача, згідно яких карта йому видавалась строком на один рік. Зазначені пояснення відповідача узгоджуються з пунктом 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, згідно якого договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він лонгується на такий саме термін.

Будь-які доводи щодо строку дії первісно виданої відповідачу 02 листопада 2007 року платіжної карти 4149 6053 5487 5106 «Універсальна», «30 днів пільгового періоду» в апеляційній скарзі відсутні.

Тобто висновок суду першої інстанції про те, що строк дії карти 4149 6053 5487 5106 «Універсальна», «30 днів пільгового періоду», яку позичальник ОСОБА_3 отримав 2 листопада 2007 року, сплинув 03 жовтня 2008 року, позивачем в апеляційній скарзі фактично не оскаржується.

Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 18 червня 2014 року у справі №6-61цс14, від 1 жовтня 2014 року у справі № 134 цс 14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальником ОСОБА_3 повинне здійснюватися частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким, як встановив суд першої інстанції, є 03 жовтня 2008 року.

З матеріалів справи, зокрема, виписки по карті 4149 6053 5487 5106, скриншоту «Кредитний ліміт» встановлено, що протягом встановленого строку дії карти (з листопада 2007 року по жовтень 2008 року) Банк збільшив відповідачу кредитний ліміт 03 липня 2008 року до 2 000 грн. (а.с. 103, а.с. 121-143 т. 1). Після закінчення строку дії карти Банк продовжував змінювати відповідачу кредитний ліміт, а саме: 28 вересня 2010 року збільшив його до 2 400 грн., 21 жовтня 2010 року до 2 800 грн., 22 листопада 2010 року до 3 200 грн., 22 грудня 2010 року до 3 800 грн., 21 січня 2011 року до 4 400 грн., 23 лютого 2011 року до 5 200 грн., 18 березня 2011 року до 6 200 грн., 21 квітня 2011 року до 8 200 грн., 24 травня 2011 року до 10 200 грн., 11 липня 2011 року до 13 200 грн. (а.с. 103, а.с. 121-143 т. 1).

Право Банка на зміну кредитного ліміту зазначено як в заяві ОСОБА_3 від 03 жовтня 2007 року (а.с. 15 т. 1), так і в п. 3.2. Умов і правил надання банківських послуг ЗАТ КБ «ПриватБанк», згідно якого ОСОБА_5 дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і ОСОБА_5 дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Проте з Умов і правил надання банківських послуг випливає, що він може змінюватися лише в межах строку дії карти.

З наданого позивачем до позовної заяви розрахунку вбачається, що станом на 03 жовтня 2008 року відповідач мав заборгованість за договором, а саме: сальдо поточної заборгованості 44,58 грн., сальдо, на яке в цьому періоді проценти не нараховуються 634,08 грн., тобто ним не був погашений кредит у сумі 678,66 грн. в межах наданого йому кредитного ліміту у розмірі 2 000 грн., загальна заборгованість за процентами 0,13 грн. (а.с. 4-14 т. 1).

Тобто, на час закінчення дії карти заборгованість за Кредитом відповідачем ОСОБА_3 повністю погашена не була.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач не виконав взятих на себе зобовязань щодо погашення боргу до жовтня 2008 року, відповідно за захистом свого порушенного права про стягнення заборгованості за тілом кредиту він мав звернутися до суду в строк до 03 жовтня 2011 року. Проте ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 28 січня 2016 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_3 заявив про застосування позовної давності як в запереченнях на позов від 23 лютого 2017 року (а.с. 116), так і у судовому засіданні суду першої інстанції, що не оскаржується позивачем в апеляційній скарзі.

Посилання банку в суді першої інстанції на те, що мало місце пролонгація договору, оскільки відповідач не проінформував банк про припинення дії договору, є необґрунтованими. В правових позиціях, які висловлені Верховним Судом України в постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103 цс 14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167 цс 14, зазначено, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. З матеріалів справи встановлено, що на час закінчення дії картки (жовтень 2008 року) позичальник не виконав свої зобовязання щодо погашення заборгованості за кредитом, за процентами за його використання та на день закінчення строку дії карти не погасив наданий йому кредит в повному обсязі, що передбачено п. 6.5 Умов і правил надання банківських послуг, а також п. 5.4 Правил користування платіжною картою. Після закінчення строку дії договору (жовтень 2008 року) банк не видавав боржнику грошових коштів.

Крім того, до матеріалів справи позивачем надана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанке, яка підписана позичальником ОСОБА_3 16 листопада 2011 року (а.с. 119-120 т. 1).

Згідно анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ОСОБА_3 згоден з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг та він зобов'язується виконувати Умови і Правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПриватБанка, а також регулярно знайомиться з їх змінами на сайті ПриватБанку (а.с. 119-120 т. 1).

В зазначеній заяві не зазначено ні розмір кредитного ліміту, ні тип платіжної карти, яку він просить йому видати. Проте з матеріалів справи встановлено, що на підставі цієї заяви ОСОБА_3 в листопаді 2011 року отримав кредитну карту з таким же номером, що і в 2007 році, 4149 6053 5487 5106 зі строком дії до жовтня 2015 року.

З наданого позивачем скриншота «Договори клієнта: ОСОБА_3» вбачається, що платіжна карта 4149 6053 5487 5106 зі строком дії до жовтня 2015 року є картою «Універсальна» проте з іншим пільговим періодом, ніж та, яка йому видавалася в 2007 року, а саме, «55 днів пільгового періоду» (а.с. 148 т. 1). В 2007 році відповідач отримував карту «Універсальна», «30 днів пільгового періоду».

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 27 січня 2015 року у справі №229/2877/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання недійсним збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, зобов'язання вчинити певні дії встановлено, що 16 листопада 2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 було укладено договір про надання банківських послуг, згідно якого ОСОБА_3 була видана кредитна карта «Універсальна» з розміром кредитного ліміту 13 200 грн. зі сплатою 36 % за користування кредитом на залишок заборгованості (а.с. 152-154 т. 1). Рішення набрало законної сили 31 березня 2015 року.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 23 червня 2015 року у справі № 229/696/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання правочину недійсним, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 серпня 2015 року, також встановлено, що 16 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "Приватбанк" укладено договір про надання банківських послуг, згідно якого ОСОБА_3 видано платіжну карту кредитка «Універсальна» з розміром кредитного ліміту 13 200 гривень зі сплатою 36 % за користування кредитом на залишок заборгованості (а.с. 149-151 т. 1).

Відповідно до частини 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначені встановлені раніше рішеннями суду обставини спростовують доводи представника позивача в суді першої інстанції, що заява (договір) від 16 листопада 2011 року є пролонгованим договором від 03 жовтня 2007 року.

В апеляційній скарзі доводи щодо висновку суду першої інстанції про пропуск банком строку звернення до суду відсутні, тобто позивачем фактично не оскаржуються.

Відповідно до частини першої ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Єдиним доводом апеляційної скарги є те, що відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Апеляційний суд вважає, що зазначений довід апеляційної скарги не спростовує висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в позові.

Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг № SAMDN5387 від 03 жовтня 2007 року (від 02 листопада 2007 року) (а.с. 2-3, а.с. 100-102 т. 1).

З розрахунку заборгованості, який доданий позивачем до позовної заяви, та виписки по карті за період з 05 листопада 2007 року по 31 січня 2017 року встановлено, що в розрахунку позивачем зазначена заборгованість, як за договором про надання банківських послуг № SAMDN5387 від 03 жовтня 2007 року, так і за договором про надання банківських послуг №б/н від 16 листопада 2011 року (а.с. 4-14, а.с. 121-143 т. 1). Про це свідчать і заявлені позовні вимоги, в яких позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг від 03 жовтня 2007 року, але виходячи з встановленого кредитного ліміту 13 200 грн. Кредитний ліміт 13 200 грн. відповідачу був встановлений за договором від 16 листопада 2011 року, стягнення заборгованості за яким не є предметом позову по цій справі.

Станом на час укладення договору про надання банківських послуг №б/н від 16 листопада 2011 року заборгованість відповідача за договором про надання банківських послуг від 03 жовтня 2007 року складала: сальдо поточної заборгованості - 7 979,29 грн.; сальдо, на яке в поточному періоді проценти не нараховуються 628,67 грн.; заборгованість за процентами 132,17 грн., заборгованість по пені відсутня (а.с. 4-14 т. 1). Враховуючи трирічний строк загальної позовної давності, за захистом свого порушеного права позивач міг звернутися до суду з позовом про стягнення цієї заборгованості, зокрема процентів за користування кредитом відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, в строк до 16 листопада 2014 року, проте він звернувся до суду 28 січня 2016 року, тобто з пропуском строку. Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не зазначає поважних причин пропущення ним позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_3, є підставою для відмови в позові.

З загальної суми заборгованості станом на 31 грудня 2015 року за двома договорами про надання банківських послуг позивач, інтереси якого у цій справі представляли фахівці у галузі права, не виділив окремо заборгованість за договором від 03 жовтня 2007 року, тобто не надав суду доказів про заборгованість за договором від 03 жовтня 2007 року за період з 28 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, зокрема, за процентами в межах строку позовної давності, який перервався предявленням позову до суду 28 січня 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за договором про надання банківських послуг від 03 жовтня 2007 року фактично увійшла у збільшений кредитний ліміт 13 200 грн. за договором від 16 листопада 2011 року, за яким відповідач отримав платіжну карту зі строком дії до жовтня 2015 року, а тому заборгованість за процентами станом на 31 грудня 2015 року у розмірі 6 177,97 грн. фактично є заборгованістю за договором від 16 листопада 2011 року, про що свідчить і графа в розрахунку заборгованості «загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком)», з якої вбачається, що станом на 30 листопада 2014 року заборгованість за процентами складала всього 250,46 грн., які були погашені відповідачем 01 грудня 2014 року, тобто заборгованість за процентами, яка фактично виникла з 01 грудня 2014 року у сумі 6 177,97 грн. є заборгованістю за договором від 16 листопада 2011 року, за яким позичальник ОСОБА_3 у справі № 229/2877/14-ц оспорював підвищення процентів з вересня 2014 року з 30% до 34,8%, що підтверджується рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 27 січня 2015 року, яке набрало чинності 31 березня 2015 року (а.с. 152-154 т. 1).

Згідно розрахунку пеня відповідачу нарахована за період з 30 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, тобто під час дії договору від 16 листопада 2011 року.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості саме за договором про надання банківських послуг від 03 жовтня 2007 року, що відповідач заявив про застосування строку позовної давності за цим договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому відповідач визнає, що ним укладався з позивачем окремий договір про надання банківських послуг від 16 листопада 2011 року, що строк дії карти за цим договором до жовтня 2015 року і ПАТ КБ «ПриватБанк» не позбавлений можливості звернутися до суду з окремим позовом про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 16 листопада 2011 року.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Ю.М. Мальований

ОСОБА_6