Справа № 375/116/17 Головуючий у І інстанції Нечепоренко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2795/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 21.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Гуль В.В.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, -

встановила:

у січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Рокитнянського районного суду Київської області із вищезазначеним позовом мотивуючи його тим, що під час перебування у шлюбі зі ОСОБА_4 15 березня 2013 року ним була видана довіреність відповідачу та ОСОБА_5 на тимчасове управління та розпорядження автомобілем марки «SUZUKI VITARA» 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Згодом ОСОБА_4 звернулася до позивача із позовом про поділ майна подружжя і ухвалою Рокитнянського районного суду від 09 грудня 2014 року визнано мирову угоду між сторонами.

Відповідно до вказаної мирової угоди право власності на автомобіль визнано за ОСОБА_4

З метою виконання зобовязання про передачу майна дружині позивач неодноразово звертався до відповідача з питання повернення автомобіля, але той 29 травня 2015 року зняв з обліку автомобіль та перереєстрував на нового власника згідно довідки-рахунку, який, в свою чергу, 08 липня 2015 року відчужив даний автомобіль іншій людині, не повідомивши позивача у відповідності до ст.1006 ЦК України про хід виконання довіреності та не повернув отримані за відчуження автомобіля кошти.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 01 серпня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 277 965,00 грн. та судовий збір в сумі 2779,65 грн. які він відшкодував добровільно, всього в розмірі 280 744,65 грн., про що свідчить розписка ОСОБА_4

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 280 744,65 грн. в рахунок відшкодування заподіяних йому збитків, а також стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 31 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки наданих позивачем доказів, як окремо щодо кожного так і в цілому в їх сукупності, що свідчить про неповноту зясування обставин.

Апелянт, зазначає, що судом першої інстанції не встановлено правомірності не повернення позивачеві як власнику автомобіля до моменту його продажу відповідачем, в той час як відповідач даного факту не заперечував та доказів не надав.

Просив рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2М 280 744,65 грн. збитків, а також понесені судові витрати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Рокитнянського районного суд Київської області від 09 грудня 2014 року, яка набула законної сили 26 березня 2015 року, затверджено мирову угоду ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

За умовами мирової угоди за ОСОБА_4 визнано право власності на легковий автомобіль «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі VIN JSAJTD54V00221088, державний номерний знак НОМЕР_2, зареєстрований на той час імя ОСОБА_2 і який сторони оцінили у 130 тис. грн.

15 березня 2013 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 та ОСОБА_5 довіреність з правом вказаних осіб самостійно керувати даним легковим автомобілем, здавати останній в оренду, обмінювати, заставляти та продавати його за ціну і на умовах на свій розсуд.

На час визнання судом першої інстанції 09 грудня 2014 року мирової угоди про поділ спільного майна подружжя, відчуження останнього ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 вказана довіреність була чинною та була скасована ОСОБА_2 лише 20 серпня 2015 року.

Діючи в межах наданих довіреністю повноважень, ОСОБА_3 здійснив 29 травня 2015 року перереєстрацію вказаного легкового автомобіля на ОСОБА_6

В послідуючому автомобіль ОСОБА_6 був проданий.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в довіреності від 15 березня 2013 року, виданою позивачем відповідачу де вказані повноваження, яким ОСОБА_2 наділив ОСОБА_3 при передачі останньому у володіння автомобіль, в тому числі здавати останній оренду, обмінювати, заставляти та продавати його за ціну і на умовах на свій розсуд.

Інших правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 не вказано і доказів цього не надано.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

У відповідності до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Аналогічна вимога мається в ст.1166 ЦК України, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Колегія суддів, приходить до висновку, що жодних збитків відповідач позивачу не спричинив, так як ОСОБА_2 повернув кошти ОСОБА_4 згідно рішення суду, що є його обовязком по відношенню до умов мирової угоди і не є правом вимагати відшкодування коштів за рахунок відповідача, так як в довіреності на автомобіль вказано розпоряджатися автомобілем на власний розсуд і не має також вимоги як повернення коштів від його продажу чи іншого виду відчуження.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді