Справа № 420/3400/15-ц
Провадження № 22ц/782/593/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, листопада місяця, 15-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів Карташова О.Ю., Коновалової В.А., за участю секретаря: Єгорової О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 08 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Імперіал ЛТД» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року до Новопсковського районного суду Луганської області надійшла позовна заява Кредитної спілки «Імперіал ЛТД» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якій вони просили суд стягнути солідарно з відповідачів на користь КС «Імперіал ЛТД» заборгованість за кредитним договором у розмірі 81006, 84 грн.

Позов було прийнято до розгляду, 08 вересня 2016 року по справі було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги Кредитної спілки «Імперіал ЛТД» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено. Відповідач по справі ОСОБА_1 не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та надав на нього апеляційну скаргу, у якій просив суд скасувати заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 08 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову КС «Імперіал ЛТд» відмовити.

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено , що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що 22.08.2014 року між КС «Імперіал ЛТД» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 4541, за яким відповідачу було надано кредит у розмірі 100000 грн., на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Для забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором №4541 від 22.08.2014 року, між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки №4541/1 відповідно до якого останній взяв на себе зобовязання відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання відповідачем ОСОБА_1 зобовязання за кредитним договором № 4541 від 22.08.2014 року. Згідно Листа-Повідомлення позивача, відповідачі були ознайомлені з наслідками невиконання умов кредитного договору. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань по поверненню кредитної заборгованості виникла заборгованість у розмірі 220776,66 грн., яка складається із заборгованості з основної суми боргу - 94000 грн. та заборгованості зі сплати відсотків - 126776,66 грн., що підтверджується відповідним розрахунком суми заборгованості за кредитом. З огляду на встановлені по справі обставини суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Що ж до доводів апелянта про непідписання ним кредитного договору, не підписання договору поруки ОСОБА_2 , то частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним як оспорюваний правочин. У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у звязку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Твердження про неможливість підписання договору поруки відповідачем через його перебування в той час за кордоном було перевірено судом апеляційної інстанції за клопотанням апелянта дійсно на запит до прикордонної служби було отримано інформацію про перетин державного кордону України громадянином ОСОБА_2 у пункті пропуску Новобіла 22.06.2014 року у напрямку «виїзд» за період з 22.06.2014 року по 09.12.2016 року (а.с. 183), проте ця обставина сама по собі не може спростувати твердження позивача про особисте підписання відповідачем договору поруки, загальновідомим фактом є події, що були повязані із проведенням АТО на території Луганської області, особливості їх перебігу у 2014 році договір поруки є датованим 22 серпня 2014 року.

Колегія суддів враховує, що відповідачами не заявлялось до суду зустрічних позовів, не заявлялось клопотань щодо призначення судових почеркознавчих експертиз, не ставилось таке питання і перед судом апеляційної інстанції. На текстах кредитного договору та договору поруки містяться підписи, що є виконані від імені відповідачів, презумпція правомірності правочину встановлена ст. 204 ЦК України, право сторони правочину оспорити його дійсність передбачено ч. 3 ст. 215 ЦК України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Щодо тверджень апелянта про невідповідність між часом укладення договору та датою, невідповідності у місті проживання то всі ці невідповідності не є суттєвими, зокрема розбіжність у даті отримання тексту договору та датою його укладання самі по собі не спростовують доводи позивача про наявність підстав для задоволення позову, про укладення договорів та передання за ними грошових коштів відповідачеві, наявність підстав для стягнення заборгованості.

Що ж до тверджень у апеляції про помилкове незастосування судом строку у шість місяців, то як вбачається зі змісту договору поруки у ньому є визначеним строк, після закінчення якого порука припиняється це вбачається з п.п.4.2.-5.2 (а.с.7 т.1). Суд першої інстанції вірно дійшов до висновків про безпідставність посилання представників відповідачів - ОСОБА_3. ОСОБА_4 відносно того, що ані кредитний договір ані договір поруки між: відповідачами та позивачем не укладалися, ОСОБА_1 ніколи не підписував даного кредитного договору та не отримував кошти у розмірі 100000 грн., а відповідач ОСОБА_2 не підписував договору поруки, документи додані до кредитного договору є сфальсифіковані. Суд вірно зазначив і про те, що представникам відповідачів у судовому засіданні було розяснено, що вони зобовязані надати докази на підтвердження своїх заперечень та мають право звернутись з клопотання про проведення експертизи для визначення дійсності підписів в договорах поруки, однак представники відповідачів з таким клопотання до суду не звертались, тоді як з огляду на вимоги ст.ст. 10, 60 ППК України саме відповідачі зобов'язані довести недійсність підписів в договорах поруки, однак відповідачами, представниками відповідачів вказані ними обставини не доведені та доказів на їх підтверження суду не надано.

Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що суд першої інстанції, вірно встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, апелянт не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене на керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 08 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: О.Ю. Карташов

ОСОБА_5