Справа 206/70/17
Провадження 2/206/410/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" травня 2017 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Портній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія" Авто Лайф" про захист прав споживача та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

05 січня 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Свої вимоги мотивує тим, що 24 листопада 2016 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» Авто Лайф» було укладено договір Фінансового лізингу № 1645 з Додатками (далі-До говір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є:трактор МТЗ Беларус 892. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (МТЗ Беларус 892) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. В мережі Інтернет, він знайшов оголошення про продаж трактора вартістю 440 000 грн., розміщене працівниками відповідача, зателефонував менеджеру, який йому роз'яснив, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності. Він приїхав до офісу компанії і менеджер компанії пояснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб 50 500 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день було сплачено рахунок на суму 50 500 грн. Повернувшись додому та уважно прочитавши договір та додатки до нього стало зрозуміло, що його обманули: вартість транспортного засобу значно більша, ніж та на яку він розраховував, трактор так і не прибув. Представником не було роз'яснено призначення платежу в сумі 50 500 грн., який виявився комісією за організацію угоди, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Він неодноразово дзвонив до компанії, але вирішити питання так і не вдалося. Представник відповідача сказала, що за такою ціною трактора немає, і йому потрібно написати заяву на повернення коштів. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Відповідно до умов, викладених у п.12.1 Договору фінансового лізингу № 1645 від 24.11.2016 року Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди в такому випадку поверненню не підлягає. Отже Лізингоодержувач сплатив 50 500 грн. за договором, з яких: вся сплачена сума є організацію Угоди - поверненню не підлягає. Отже, відповідач утримує в якості штрафу 50 500,00 грн. Вказана умова Договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Таким чином, аналіз змісту спірного договору Фінансового лізингу від 24 листопада 2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Отже, відповідачем отримано 50 500 гривень, тобто кошти лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст. 12 Договору).

Однак, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. У даному випадку, як вбачається з умов оспорюваного договору (пунктів 4.1., 9.1.), ТОВ «Лізингова компанія» Авто Лайф» для придбання предмета лізингу залучає фінансові актин фізичної особи позивача (внесений нею авансовий платіж у розмірі 50 500 грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу). Враховуючи вищенаведене та виходячи з приписів пункту 4 частини першої, частин» другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання рию фінансових послуг» ТОВ «Лізингова компанія» Авто Лайф» для здійснення діяльності надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених оспорюваним договором, мало отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання сфері ринків фінансових послуг. Втім, ТОВ «Лізингова компанія» Авто Лайф» такої ліцензії не отримувало, що може бути підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим. Таким чином, враховуючи несправедливі умови спірного Договору фінансового лізингу № 1645 від 24,11.2016 року, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, можна прийти до висновку, що даний договір слід визнати недійсним.

Посилаючись на норми Закону України « Про захист прав споживачів», норми Цивільного Кодексу України, постанови Верховного Суду України просить суд визнати договір Фінансового лізингу № 1645 з додатками від 24.11.2016 року - недійсним. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія» Авто Лайф» ( , р/р 9 в АТ «Райфайзен Банк Аваль», МФО 380805) на його користь сплачені кошти в розмірі 50 500 (п'ятдесят тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія» Авто Лайф» ( , р/р 9 в АТ «Райфайзен Банк Аваль», МФО 380805) на його користь судові витрати (а.с.2-6).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення відповідно до тексту позовних вимог, наполягає на задоволенні позову. Зазначив, що з договором до підписання його не мав змоги ознайомитися, оскільки його не дали.

Представник відповідача Міщенко А.Л. в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, надав письмові заперечення, в якому також заявив про розгляд справи за його відсутністі. В запереченнях просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивач не сплатив 50% вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами договору, а тому ТЗ позивачу поставлено ще не було. Відповідач підтверджує намір і спроможність поставки ТЗ позивачу, після виконання останнім своєї частини зобов'язань. ЗУ «Про фінансовий лізинг» не передбачає зазначення продавця, оскільки річ буде куплена майбутньому, продавець може бути ліквідований, річ може бути змінено позивачем, продавця обирає сам позивач. Право вибору продавця надано позивачу без будь-яких застережень. Тому претензії до відповідача на цю тему безглузді. Відповідач не є продавцем, а тому, відповідно до ст. 808 ЦКУ за якість речі відповідає продавець, а не лізингодавець, що є покупцем речі. Відповідно до сайту Мінюсту, відповідач не має жодного невиконаного зобов'язання і незавершеного виконавчого провадження. Сторони мали намір укласти саме договір лізингу, а не купівлі-продажу. В момент підписання договору сторонами досягнути всіх істотних умов, визначених ЗУ «Про фінансовий лізинг». Умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Сторони керувалися принципами диспозитивності та свободи укладання договору. Позивач плутає Лізингодавця з продавцем і застосовує законодавство про захист прав споживачів. Хоча, Лізингодавець не є продавцем, а є покупцем і не несе відповідадальність за якість товару. Нотаріальна форма для непрямого лізингу не обов'язкова, жодний нотаріус не посвідчує договори непрямого лізингу, Інструкція про порядок нотаріальних дій забороняє посвідчувати договори непрямого лізингу. На момент укладення договору в Україні не видавали ліцензії для непрямого лізингу, а тому, відповідно до ст. 20 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» здійснювати такий вид господарської діяльності без ліцензії. Таким чином, права споживача не були порушені, а небажання позивача виконувати договірні зобов'язання не є підставою для визнання договору недійсним. Позивач плутає Договір купівлі-продажу та Фінансового лізингу. Останній є змішаним договором в першу чергу Оренди (коли транспортний засіб буде куплено і передано) та попередній договір купівлі продажу. На момент підписання договору транспортного засобу не існує, а сторони попередньо домовляються про його оренду після покупки Лізингодавцем у продавця. Також, Позивач плутає договір прямого та непрямого Лізингу. В нашому випадку договір непрямого лізингу, коли транспортного засобу не існує.

Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Крім того, вважають, що не скористання своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення в оману позивача відповідачем. На думку представника відповідача, свідчення позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань ( а.с.61-73, 77-81).

Вислухавши доводи сторони позивача, доводи представника відповідача викладені у запереченнях, дослідив матеріали справи суд дійшов до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами по справі 24 листопада 2016 року укладено договір № 1645 фінансового лізингу з додатками ( а.с.10-19).

Відповідно до п. 1.1 даного договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки трактор МТЗ Беларус 892.

Пунктом 4.1 договору Лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - Комісії за організацію Угоди; - Авансового платежу; - Комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7 ст. 1 даного договору. У разі затримки терміну сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), термін поставки предмету лізингу може бути відповідно змінено.

В п. 8.2 договору зазначено, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору становить 19348,66 доларів США з урахуванням ПДВ еквівалент 505000грн.

Комісія за організацію Угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату. Розмір комісії визначено у додатку № 1 до даного договору. Комісія за організацію Угоди входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (п.9.1 договору).

Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 % від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до даного договору (п.9.2 договору).

Підписавши договір, сторони погодились на умови, викладені в договорі.

На виконання умов договору позивач сплатив комісію за організацію угоди в розмірі 50500,00 грн., шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача ( а.с.20).

Умовами договору в розділі визначення термінів зазначено, що адміністративний платіж сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в додатку № 1 до даного договору, сплачена лізінгоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Згідно з ст.12 п. 12.1 договору Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підллягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди в такому випадку поверненню не підлягає.

Відомостей про виконання договору з боку відповідача суду не надходило.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 1645 від 24.11.2016 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 4.2 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за будь-яке пошкодження та/або втрату предмета лізингу.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Оскільки в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то умови договору суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі 6-2766цс15.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відсутність ліцензії підтверджується письмовими запереченнями представника відповідача.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір №1645 фінансового лізингу від 24.11.2016 року, укладений між позивачем по справі та ТОВ «Лізінгова компанія Авто Лайф», нотаріально посвідчено не було.

Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України регламентовано підставу недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, з урахуванням наявних у справі доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, через що укладений сторонами договір № 1645 фінансового лізингу від 24.11.2016 року підлягає визнанню недійсним, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена останнім сума в розмірі 50500,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з вимог, передбачених ст. 88 ЦПК України.

Позивач при звернені до суду сплатив судовий збір в розмірі 551,20 грн.( а.с.25).

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі, є підстави для стягнення судового збору на користь позивача з відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10,11, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір Фінансового лізингу № 1645 з додатками від 24.11.2016 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Авто Лавйф» та ОСОБА_1.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія» Авто Лайф» ( , р/р 9 в АТ «Райфайзен Банк Аваль», МФО 380805) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) сплачені кошти в розмірі 50 500 (п'ятдесят тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20грн., а загалом 51051 (п'ятдесят одну тисячу п'ятдесят одну) грн. 20коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков