Справа № 201/9958/17
Провадження № 2/201/2550/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

13.07.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. № 3 5).

Позивач в обґрунтування позовних вимог у позові та у письмових поясненнях до позову (а.с. № 101 103) зазначив, у що 13.02.2017р. о 19 год. 30 хв., ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по вул. Набережна Перемоги, 86Д у м. Дніпрі, де під час зміни напрямку свого руху, не переконався в безпеці, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, внаслідок чого останній отримав механічні пошкодження.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2017р., яка набрала законної сили 28.03.2017р., ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу.

Внаслідок зіткнення позивачу завдано матеріальний збиток в сумі 179 428,42 грн. (з урахування втрати товарної вартості (далі ВТВ) в сумі 19 832,70 грн.), що підтверджується висновком експертного дослідження азтотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ № 4494 від 15.03.2017р., за складання якого позивач сплатив 1 000 грн.

Разом із тим, фактично за ремонт авто він сплатив більше - 164 707грн.90коп., що підтверджується актами виконаних робіт, накладними, товарними чеками, гарантійним талоном на акумулятор, але виходячи з вимог закону, вимоги предявляє лише про стягнення суми збитку, визначеного експертом. Стосовно заявленої до стягнення ВТВ, зазначає, що за замістом п.п. 1.6., 2.4., 8.3. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003р. № 142/5/2092, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 24.11.2003р. за № 1074/8395 (далі - Методика), ВТВ є складовою матеріального збитку (реальним збитком). Звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України від 04.06.2014р. у справі № 6-49цс14, згідно якої на підставі ст.ст. 1166,1187, 1194 ЦК України ВТВ може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду, оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2, як учасника бойових дій, була застрахована МТСБУ, яким за результатами розгляду звернення позивача, виплачено 100 00 грн. страхового відшкодування у межах ліміту.

Тому, посилаючись на норми ст.ст. 22, 988, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, п. 32.7 ст. 32 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. № 1961-IV , просить стягнути з відповідача збиток в сумі 79 428,42 грн., яка є різницею між страховою виплатою МТСБУ (100 000грн.) та завданим збитком, визначеним висновком експерта (з врахуванням ВТВ), а також витрати на дослідження в сумі 1 000грн.

Крім того, зазначає, що внаслідок пошкодження автомобіля йому заподіяна моральна шкода, що полягає у психологічних стражданнях, погіршенні стану здоровя, порушенні сну. В добровільному порядку відповідач відмовився відшкодовувати шкоду, що зумовило зміну звичайного укладу життя позивача, він був змушений витрачати час для врегулювання ситуації навколо ДТП - оформлювати документи, проводити експертизу, подавати документи до МТСБУ, очікувати виплати, а потім звертатися до суду та за правовою допомогою. Тому на підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України, п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», просить суд стягнути із відповідача моральну шкоду, яку оцінює у 16 000,00 грн., що становить пять мінімальних заробітних плат.

Вважає також, що з відповідача підлягають стягненню підтверджені належними доказами витрати на правову допомогу в сумі 4 000грн., які на підставі ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України, постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» та з урахуванням вимог до граничного розміру, встановлених ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» є законними та справедливими.

Враховуючи викладене, просить суд позовні вимоги задовольнити, стягнувши із відповідача, матеріальну шкоду в сумі 80 428грн.42коп., моральну шкоду у розмірі 16 000грн. та витрати за правову допомогу у розмірі 4 000грн., розподіливши витрати на сплату судового збору.

Представник позивача ОСОБА_3 (який діє на підставі довіреності від 06.07.2017р. - а.с. № 44) 13.12.2017р. надав суду заяву, в якій просив справу в судовому засіданні розглядати без його участі та без участі позивача, позовні вимоги задовольнити, врахувавши додаткові пояснення, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с. № 100, 101-102, 103).

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання по справі, які призначалися на 17.10.2017р. та 13.12.2017р. повторно не з,явився, про дату судового засідання був кожного разу повідомлений належним чином (а.с. № 50, 56).

Суд ухвалою суду від 13.12.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) відмовив ОСОБА_2 у відкладенні розгляду справи за клопотанням від 12.12.2017р., оскільки це було друге поспіль клопотання відповідача про відкладення розгляду справи (а.с. № 51, 52, 78).

Суд ухвалою суду від 13.12.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) відмовив у задоволенні клопотання відповідача від 12.12.2017р. про витребування доказів (а.с. № 79-80), оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття правильного рішення по справі в межах заявлених позовних вимог та з урахуванням письмових заперечень сторони відповідача від 12.12.2017р. (а.с. № 82-87), в яких відповідач зазначив, що ним визнаються обставини ДТП, спричинення механічних ушкоджень, факт притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідач у письмових запереченнях проти позову також зазначав, що один лише висновок експерта № 4494 від 15.03.2017р. не може бути підставою стягнення суми збитку та витрат на його складення. Згідно висновку № 4494 вартість збитку становить 17 9428 грн.42коп. з урахуванням ВТВ. Однак, на даний час автомобіль позивача повністю відремонтовано. Крім того, йому виплачене страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн. Дізнавшись, що сплачена за ремонт сума є нижчою, чим сума страхового відшкодування, адвокат відповідача - ОСОБА_4, звернувся до позивача із запитом про надання інформації стосовно СТО, на якому було відремонтовано автомобіль НОМЕР_3, сплаченої згідно розрахункових документів за ремонт суми, копій платіжних документів. Відповіддю від 21.08.2017р. позивач вказав, що до позовної заяви додав всі необхідні документи, які підтверджують розмір завданої шкоди. Проте доказів про фактичну сплату вартості ремонту не надав.

Відповідач також зазначав, що з огляду на положення ст.ст. 1187, 1192 ЦК України, з урахуванням правового висновку Верховного Суду України у постанові від 20.01.2016р. № 6-2808цс15, якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки позивач отримав страхове відшкодування в сумі 100 000 грн., а автомобіль вже відремонтовано, а з урахуванням того, що позивач не надав доказів фактичних витрат на ремонт, його вимоги про відшкодування збитку в сумі 79 428 грн.42коп. та 1000 грн. за складання висновку експерта, є необґрунтованими.

Також вважає, що позивачем не доведені підстави та розмір моральної шкоди в сумі 16 000 грн. Жодних доказів душевних страждань, зміни звичайного укладу життя ним не надано, а лише наведено норми ЦК України та посилання на відповідні постанови Пленуму Верховного Суду України, які визначають підстави відшкодування моральної шкоди.

Також вважає, що не підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у розмірі 4 000грн., які позивач сплатив фахівцю ФОП ОСОБА_3, оскільки у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27.04.2006р., позивач не надав їх обґрунтованого розрахунку.

На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд з урахуванням тих обставин, що представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідача вдруге поспіль в судове засідання не з,явився, суд 13.12.2017р. розглянув дану справу за відсутності сторін та без фіксації судового засідання технічними засобами відповідно до положень ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України, а з урахуванням того, що відповідач надав суду свої письмові заперечення стосовно позовних вимог, отже його позиція щодо невизнання ним позовних вимог суду відома, суд вважає за можливе винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України.

Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди та частковому задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником автомобілю НОМЕР_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САТ № 428829 (а.с. № 12).

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2017р., яка набрала законної сили 28.03.2017р., відповідача ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу. За обставинами адміністративної справи, 13.02.2017р. о 19 год. 30 хв. ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись по вул. Набережна Перемоги, 86Д, у м. Дніпрі, де під час зміни напрямку свого руху, не переконався в безпеці, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_1 Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 10.1. Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження транспортним засобам (а.с. № 9 12).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Факт спричинення механічних пошкоджень автомобілю позивача відповідачем не заперечується, а отже в силу ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ № 4494 від 15.03.2017р., внаслідок зіткнення, автомобілю НОМЕР_4, завдано матеріальний збиток в сумі 179 428грн. 42коп. з урахування втрати товарної вартості (ВТВ) в сумі 19 832 грн.70 коп. (без ПДВ).

За складання висновку експертного дослідження позивачем 05.05.2017р. сплачено 1 000 грн., що квитанцією до прибуткового касового ордеру № 4494 від 02.03.2017р. (а.с. № 34).

Згідно із ч. 4 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність з Україні» від 12.07.2001р. № 2658-III випадки обов'язкового проведення оцінки майна встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування.

За правилами ч. 1 ст. 6 Закону оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону. Згідно зі ст. 12 Закону звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору.

Як вбачається зі звіту та доданих до нього документів, оцінка проведена суб'єктом оціночної діяльності експертом - автотоварознавцем ОСОБА_5, який має кваліфікацію судового експерта на підставі свідоцтва Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України № 1382 від 30.10.2009р., дійсного до 20.11.2018р., спеціальність 12.1. «Визначення вартості колісних транспортних засобів, розміру збитку, заподіяного власнику транспортного засобу» (а.с. № 15, 33).

Отже, позивачем дотримані вимоги закону щодо отримання послуг з оцінки розміру збитку у субєкта оціночної діяльності, який має відповідну кваліфікацію, тому висновок про оцінку матеріального збитку є належним доказом його заподіяння.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 як учасника бойових дій була застрахована Моторним (транспортним) страховим бюро України, яким за результатами розгляду звернення позивача, відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обовязкове страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 05.05.2017р. позивачеві виплачено страхове відшкодування у межах ліміту в сумі 100 000 грн., що підтверджується листом МТСБУ № 3.1-05/10907 від 04.05.2017р. та довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 22.06.2017р. (а.с. № 13, 14).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004р. № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного.

Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обовязково припиняє деліктне зобовязання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (ч. 2 ст. 14 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2808цс15 від 20.01.2016р.

З огляду на те, що отримане позивачем страхове відшкодування не покрило у повному обсязі завданої шкоди, він скористався своїм виключним правом вимоги в деліктному обовязані, звернувшись до особи, яка завдала шкоди із вимогами про відшкодування цієї шкоди.

Вирішуючи питання щодо обсягу відшкодування, яке підлягає стягненню, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р. роз'яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992р. № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну.

У разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості, перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

За змістом ст.ст. 9, 2231, 35, 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. № 1961-IV страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, детально регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» від 01.07.2004р. № 1961-IV (із відповідними змінами). Згідно з вимогами цієї статті, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим та власник транспортного засобу згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП.

Вважається, що положення цих норм на підставі ст. 8 ЦК України можуть застосовуватися при відшкодуванні шкоди не лише страховиком, а й іншими особами, які несуть відповідальність за її заподіяння.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе забезпечити реалізацію абсолютного права позивача на відшкодування шкоди, завданої майну в результаті ДТП, безпосередньо особою, яка завдала шкоди - відповідачем ОСОБА_2 на підставі ст. 1194 ЦК України.

Відповідно до висновку експертного дослідження азтотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ № 4494 від 15.03.2017р., внаслідок зіткнення, автомобілю НОМЕР_2, завдано матеріальний збиток в сумі 179 428грн.42коп. з урахування втрати товарної вартості в сумі 19 832грн.70коп. (без ПДВ). За складання висновку позивачем 05.05.2017р. сплачено 1 000 грн. МТСБУ виплачено страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн.

Доводи відповідача про те, що позивач не підтвердив фактичні витрати на ремонт спростовуються наданими позивачем копіями документів, оригінали яких оглянуті 13.12.2017р.

Зокрема, фактичні витрати на ремонт підтверджені: актом виконаних робіт № ЗН00059986 від 12.09.2017р., квитанцією, рахунком до нього, актом виконаних робіт № ЗН00057587 від 12.05.2017р., квитанцією, рахунком до нього, накладною № 219 від 05.04.2017р., товарними чеками від 03.04.2017р., № Т4-185 від 28.03.2017р., від 21.04.2017р., від 17.05.2017р., від 16.04.2017р., від 17.05.2017р., від 29.04.2017р., від 15.04.2017р., актом виконаних робіт № 027/2 від 30.08.2017р., товарним чеком № 27/1 від 30.08.2017р., гарантійним талоном на придбання акумулятора за 2 250 грн. (а.с. № 58-77).

Відповідно до вищезазначених документів, вартість ремонту автомобіля НОМЕР_5 склала 164 707грн.90коп. Тобто позивач витратив більше, аніж визначено експертом (159 595грн.72коп. без урахування ВТВ).

При цьому, суд не враховує величину втрати товарної вартості, оскільки це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ, згідно із п. 1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395, з відповідними змінами (далі - Методика).

Тобто, хоч ВТВ має вартісне вираження, її неможливо вважати прямими витратами на ремонт. Проте, ВТВ є збитком позивача, оскільки вказує на рівень пошкодження майна.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

На думку суду, експертний висновок № 4494 від 15.03.2017р. складено з дотриманням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Згідно з п. 2.4. Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається, як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п. 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається, як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6. Методики передбачено два випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці, як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити, як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.

У пункті 32.7 статті 32 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. № 1961-IV чітко встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Ураховуючи те, що згідно з пунктом 8.6 Методики величина втрати товарної вартості транспортного засобу враховує втрату товарного вигляду транспортного засобу, можна вважати, що пункт 32.7 статті 32 Закону також виключав виплату страховиком потерпілій особі і відповідного відшкодування шкоди у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу.

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Відновлювальний ремонт (або ремонт) це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюється, як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2. Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема, згідно з підпунктом "е" цього пункту величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується у разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо).

Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, що впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, стекол, шин, тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Таким чином, правильне застосування пункту 32.7 статті 32 Закону передбачає аналіз відповідної правової норми в її системному взаємозв'язку з вимогами, передбаченими ст.ст. 22, 1166 і 1187 ЦК України.

Системний аналіз указаних положень законодавства, а також абзацу третього п. 3 ч. 1 статті 988, ст. 1194 ЦК України, пункту 32.7 статті 32 Закону , пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти таких висновків.

Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду.

Такої думки дотримується Верховний суд України у постанові від 04.06.2014р. у справі № 6-49цс14.

Суд додатково звертає увагу відповідача на те, що при розрахунку збитків, експертом приймалася ринкова вартість автомобілю за поточними цінами продажу та пропозиції КТЗ до продажу, які зазначені у вітчизняних довідниках, що відповідач вимогами п. 7.2. Методики, а при обчисленні збитку від пошкоджених запчастин приймалися ціни виробника автомобілю.

Отже, у випадку придбання запчастин на пошкоджений автомобіль, позивач сплачував би вартість запчастин, зазначених у висновку експерта.

Таким чином з відповідача підлягає стягненню різниця між визначеним експертом матеріальним збитком та страховим відшкодуванням 79 428грн.72коп., а також витрати на проведення експертизи в розмірі 1 000грн., а всього 80 428грн.72коп.

Відносно стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтєю 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Позивач ОСОБА_1 є особою, що потерпіла в наслідок винних дій відповідача, який скоїв ДТП та пошкодив майно позивача. Останній зазнав моральної шкоди, як через страждання внаслідок ДТП, оскільки він знаходився в автомобілі під час аварії та переніс стрес, нервові перевантаження, так і через пошкодження майна, яким він позбавлений можливості користуватися та повинен докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призводить до порушення життєвого укладу. Крім того, позивач вимушений вирішувати питання щодо відновлення своїх порушених прав в судовому порядку, на що він витрачає свій час та що в свою чергу приводить до нервових та психологічних перенавантажень.

Враховуючи зазначене та виходячи з принципу справедливості та співмірності суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині та стягнути моральну шкоду в розмірі 3000 грн.,відмовивши у стягненні іншої суми, вважаючи її завищеною.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. За ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України).

Як розяснено у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано копії документів: договору про надання правової допомоги № 06/07-17-39 від 06.07.2017р., розрахунку правової допомоги, Акту приймання-передачі послуг правової допомоги від 12.07.2017р., квитанцію від 06.07.2017р. на суму 4 000грн., копію диплома спеціаліста ОСОБА_3, документів, які підтверджують статус фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, довіреності про повноваження представника (а.с. № 35 44).

Відповідно до п. 47 вказаної постанови Пленуму, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011р. № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р. № 4191-VI (в редакції на момент звернення до суду із даним позовом) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні»..

Тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по оплаті правової допомоги. При визначенні розміру даних витрат, суд виходить з того, що згідно акту прийманняпередачі послуг з правової допомоги від 12.07.2017р. (а.с. № 38) представником позивача витрачено 8 годин. Розмір прожиткового мінімуму на 01.01.2017р. становив 1 600грн. За розрахунком, граничний розмір судових витрат має становити 5 120грн. (1 600,00 * 0,4 * 8 год.), що є більшим від граничного розміру, а тому з відповідача на корить позивача слід стягнути 4 000грн. фактично сплачених правнику.

Суд не приймає посилання відповідача на необґрунтованість витрат на правову допомогу з огляду на відсутність розрахунку, зробленого згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» № 590 від 27.04.2006р., оскільки дана постанова застосовується лише при компенсації витрат за рахунок держави, зокрема, якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе розподілити наступним чином.

Враховуючи, що вимоги майнового характеру в загальному розмірі 80 428грн.42коп. задоволено в повному обсязі, то судовий збір в розмірі 804грн. 28коп., сплачений позивачем при подачі позову (а.с.№2) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Сплачений позивачем в більшому розмірі, а саме в розмірі 40 грн. може бути повернутий відповідно до положень ст. 7 Закону України «про судовий збір».

Що стосується стягнення судового збору за вимогами про відшкодування моральної шкоди, то ці витрати з урахуванням часткового задоволення позову підлягають відшкодуванню у розмірі 120грн., пропорційно до задоволених вимог ( 3000грн.*640грн./16 000грн.). В іншій частині в стягненні судового збору слід відмовити.

Загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 924грн.28коп.

Не дивлячись на те, що відповідач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, проте положення п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при розподілі судових витрат судом не застосовуються, оскільки даний спір не повязаний з порушенням прав відповідача, як учасника бойових дій.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 22, 23, 599, 988, 1166, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992р. № 6, Правовими позиціями Верховного Суду України від 04.06.2014р. у справі № 6-49цс14, та від 20.01.2016р. у справі № 6-2808цс15, Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. № 10, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57-60, 61,74-76, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд ,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 80 428грн.42коп. (вісімдесят тисяч чотириста двадцять вісім грн. 42 коп.) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000 грн. (три тисячі грн.) в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000 грн. (чотири тисячі грн.) витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 924грн. 28коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В.Ткаченко