Справа № 500/2445/16-ц
Провадження № 2/500/1107/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий - суддя Швець В.М.,

при секретарі Борчану О.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі: банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 42956грн. 54коп. Представник позивача в судове засідання надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу за його відсутності. Свої вимоги в позовній заяві позивач мотивував тим, що згідно укладеного договору № б/н від 21 грудня 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 13000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В звязку з невиконанням відповідачем зобовязань станом на 14 квітня 2016 року заборгованість складає 42956грн. 54коп., яка складається з: 11704грн. 78коп. заборгованість за кредитом, 26880грн. 02коп. - заборгованість по відсоткам, 1850грн. заборгованість по комісії та пені, 2521грн. 74коп. - штрафи, яку представник позивача просить стягнути з відповідача. Тому позивач просить стягнути заборгованість на загальну суму 42956грн. 54коп., а також судові витрати.

В судовому засіданні представник відповідача з позовними вимогами не погодився, просив в позові відмовити за спливом строку позовної давності.

Представник позивача надав письмові пояснення, в яких не погодився із застосуванням строку позовної давності, тому що, позовна давність була збільшена згідно до Умов та правил надання банківських послуг до 50 років, остання оплата відповідачем була здійснена 6 березня 2014 року, тому строк давності на думку представника позивача спливе лише в березні 2064 року.

Враховуючи, що позивач по справі надав письмову заяву про розгляд справи за відсутності позивача, суд розглядає справу за відсутністю позивача по наявним доказам.

У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В судовому засідання встановлено, що згідно заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у банку № б/н від 21 грудня 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 13000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с.8,9). В звязку з невиконанням відповідачем зобовязань станом на 14 квітня 2016 року заборгованість складає 42956грн. 54коп., яка складається з: 11704грн. 78коп. заборгованість за кредитом, 26880грн. 02коп. - заборгованість по відсоткам, 1850грн. заборгованість по комісії та пені, 2521грн. 74коп. штрафи (а.с.6,7)

Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, а також відповідно до ст.550 ЦК України сплатити неустойку (штраф, пеню).

Тобто вищезазначеними нормами передбачений обовязок відповідача повернути кредит позивачу банку.

Однак, вирішуючи справу, суд враховує наступне.

Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу№ (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ст.253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст.258 ЦК України встановлює, що позовна давність в одін рік встановлюється, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України строк позовної давності за вимогами банку почав відраховуватися 6 березня 2013 року, коли було останнє погашення заборгованості відповідачем (а.с.6 зворотна сторона, а.с.49) і загальний строк сплив через три роки 6 березня 2016 року. В суд банк звернувся 10 травня 2016 року (а.с.1), тобто з пропущенням строку давності.

Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог банку сплив, заява про застосування строку від відповідачів надійшла (а.с.39).

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення вищевказаних норм позивач не надав жодного доказу належного та допустимого у відповідності до ст.ст.57,58 ЦПК України щодо підтвердження наявності поважних причин пропуску строку позовної давності. Посилання про наявність оплати по кредиту в березні 2014 року не може бути взята судом до уваги, тому що це спростовується розрахунками, наданими самим же банком (а.с.6-7, 49-50), в яких вказана остання проплата 6 березня 2013 року. Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а тому ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-16цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-757цс15, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України. має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин суд вважає позов не підлягаючим задоволенню у звязку із спливом позовної давності.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.251-254,256-261,267,526,550,610,611,625,1050,1054 ЦК України, ст.ст.10,11,57-60,88,209,212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_3