Справа № 452/2387/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"26" грудня 2017 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Казана І.С.

при секретарі Топорович В.В.,

із участю: відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення права на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеним позовом. У підтвердження своїх вимог позивач покликається на те, що є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 17.07.2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №468 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.08.2008 року №19797743. Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак на протязі десяти років фактично там не проживає, тому вважає, що він втратив право користування даною квартирою. Позивач має намір подарувати квартиру своїм дітям, при цьому вважає за потрібне зняти відповідача з реєстраційного обліку, тому просить за судовим рішенням визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою №24 по вул. І. Франка, 94 в м. Самборі та зняти його з реєстраційного обліку даного зареєстрованого місця проживання.

У судовому засіданні до початку розгляду справи позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали вимоги позову із посиланням на викладені обставини у позовній заяві, просили даний позов задовольнити; 07.11.17р. пропонували укласти мирову угоду шляхом визнання за відповідачем права на довічне проживання (сервітут) в іншій квартирі по вул. Чайковського, 11/5 у м. Самборі, що також на праві власності належить позивачу. На сьогодні у судове засідання позивач не зявилася і подала додаткові пояснення до позовної заяви, просила розглядати справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник-адвокат ОСОБА_2 позову не визнали; відповідач суду ствердив, що у нього із позивачем була домовленість про те, що він буде проживати у квартирі ОСОБА_3 у м. Самборі по вул. Чайковського, 11/5, а вона разом із своїми дітьми проживатиме у батьківській квартирі АДРЕСА_2, оскільки в її квартирі по вул. Чайковського, 11/5 надто мала площа для їх проживання. На сьогодні ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_3 має намір продати цю квартиру, а тому у випадку позитивного вирішення спору він залишиться взагалі без житла. Окрім цього ОСОБА_1 порушує питання невірної приватизації квартири АДРЕСА_3 та переконаний, що він може претендувати на одну кімнату, оскільки батьки отримали спірну квартиру від залізниці в тому числі на нього, а потім приватизували без його участі, що ОСОБА_1 вважав за незаконне. Судом зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про визнання недійсними правовстановлюючих документів на квартиру не було прийнято для спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_3 та запропоновано звернутись до місцевого суду окремо із таким позовом, при цьому правильно визначити юрисдикцію, коло осіб та суть спору.

Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд вважає, що у позові ОСОБА_3 необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки судом із письмових позицій позивача та її представника не зясовано, які реально права ОСОБА_3 порушені відповідачем ОСОБА_1, в який спосіб і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для неї це порушення; а також те, чи є метою предявлення позову позивачем захист (відновлення) її прав і законних інтересів і чи можливо при обраному нею способі захисту відновити (захистити) її права.

При цьому суд виходить із наступних встановлених обставин і визначених відповідно до них правовідносин:

Статтею 47 Конституції України гарантовано кожному громадянину право на житло.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів.

Відповідно до передбачених Цивільним Законом засад захисту права власності держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів прав власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню; також власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 391 ЦК України у спосіб захисту права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 документально перебуває у власності ОСОБА_3, що підтверджується договором дарування від 17.07.2008 року, зареєстрованим в реєстрі за №468 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19797743 від 06.08.2008 року.

Із копії будинкової книги відомо, що в спірному будинку зареєстрований ОСОБА_1, - відповідач у цивільній справі, котрий є рідним братом позивача ОСОБА_3.

Позивач у своєму позові посилається на норми матеріального права, а саме на ст. ст. 71, 72 ЖК України відповідно до яких, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі, проте не проживає у ній протягом останніх десяти років. Дана обставина сторонами не оспорюється.

Проте, сам факт не проживання в квартирі відповідача не може слугувати підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки виходячи із змісту ст. ст. 71, 72 ЖК України можна зробити висновок, що можливість визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням законодавець повязує не з фактом непроживання, а з фактом відсутності.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 ствердив, що він не проживає постійно в квартирі останніх років десять, оскільки за домовленістю із позивачем як із рідною сестрою він перейшов проживати в її квартиру в м. Самборі по вул. Чайковського, 11/5, а вона в свою чергу залишилась у батьківській квартирі АДРЕСА_1; також пояснив, що на даний час позивач хоче виселити його із своєї квартири, котру має намір відчужити і водночас не допускає проживати по місцю реєстрації. Тому із позиції відповідача зясовано, що він хоча і не проживає постійно у спірній квартирі, проте прагне там проживати по місцю реєстрації бо іншого житла у нього не має; у тому числі задля добровільного вирішення спору відповідач 07.11.2017 року у судовому засіданні висловив міркування про відчуження позивачем йому ? частки квартири позивача в м. Самборі по вул. Чайковського, 11/5, - куди в наступному він зможе зареєструватись і там постійно проживати.

У письмових зверненнях до місцевого суду стороною позивача не спростовано викладених обставин у поясненнях відповідача; жодних доказів на підтвердження відсутності відповідача в квартирі без поважних причин позивачем не надано.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд обовязково повинен зясувати, з яких причин особа відсутня, чи не чиняться особі перешкоди у користуванні (наприклад, вчинення власником перешкод у користуванні квартирою такій особі), чи є причини відсутності поважними, чи дійсно особа втратила право користування.

Таким чином, факт відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причини понад встановлені статтею 71 ЖК України строки, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Підстав, що передбачені ст. 107 ЖК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, вибуття на постійне місце проживання в інше жиле приміщення, позивачем та її представником не наведено та не доведено. Разом з тим судом узято до уваги тривале і тяжке захворювання ОСОБА_1 (важка форма епілепсії); істотними обставинами суд визнає те, що останній є рідним братом позивача ОСОБА_3, котра отримала у дар спірну квартиру у той час, коли між членами сімї власника житла відбулись домовленості стосовно їх проживання і ОСОБА_1 по теперішній час останніх десять років залишався зареєстрованим у батьківській квартирі АДРЕСА_1, а в дійсності проживав в іншій квартирі у м. Самборі по вул. Чайковського, 11/5, що належить на праві власності позивачу; також відповідач ОСОБА_1 має намір порушити спір про визнання акту приватизації спірної квартири недійсним.

Тому суд встановив відсутність законних підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням і суд приходить до висновку, що у задоволені позову ОСОБА_3 таким чином як вона ставить питання слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_1 про позбавлення права останнього на користування житловим приміщенням у м. Самборі по вул. І Франка, 94/24 Львівської області.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Суддя