АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю ОСОБА_1. яка діє в інтересах ОСОБА_2, прокурора Понзюк Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою прокурора Чернівецької міської прокуратури, який діє в інтересах держави, на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 4 серпня 2016 року,

встановила:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом.

Просила визнати за нею право власності на громадські будівлі, загальною площею 464,70 кв.м., які складаються з будівлі літера «А`», площею 367,6 кв.м., котельні літера «Б», площею 17 кв.м., нежитлової будівлі-офісу літера «В», площею 74,8 кв.м. та дизельної літера «Г», площею 5,3 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що вона є власником будівель, які розташовані по АДРЕСА_1.

З метою поліпшення техніко-технологічних показників вказаних будівель позивачкою було проведено реконструкцію нерухомого майна, а саме добудовано нежитлову будівлю-офіс літера «В», площею 74,8 кв.м. та дизельну літера «Г», площею 5,3 кв.м.

Під час проведення будівництва було дотримано архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми.

Вказане будівництво не порушує права третіх осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 4 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на громадські будівлі, загальною площею 464,70 кв.м., які складаються з будівлі літера «А`», площею 367,6 кв.м., котельні літера «Б», площею 17 кв.м., нежитлової будівлі-офісу літера «В», площею 74,8 кв.м. та дизельної літера «Г», площею 5,3 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі прокурор Чернівецької міської прокуратури, який діє в інтересах держави, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірне самочинне будівництво відповідає архітектурно-будівельним, санітарним, пожежним нормам, погоджене з відповідними службами та не порушує прав та інтересів інших осіб.

Визнання права власності на нерухоме майно необхідно позивачу для оформлення належним чином прав, так як іншого шляху для одержання правовстановлюючих документів, ніж звернення до суду з позовом у нього немає.

З висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно частин 1, 2, 3, 5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Пунктом «д» частини 1 статті 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Пунктом «ґ» частини 1 статті 95 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно частини 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, № 1952-IV2 якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до пунктів 4, 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, № 3038-VI 4 право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно статті 28 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року, N 687-XIV власники та користувачі об'єктів архітектури зобов'язані утримувати в належному стані будинки і споруди, а так само закріплені за ними земельні ділянки, забезпечувати поточний огляд, періодичне обстеження і паспортизацію об'єкта, додержуватися під час експлуатації об'єкта архітектури вимог, визначених у його паспорті, а також вимог законодавства;

отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов'язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об'єкта архітектури;

у разі необхідності внесення змін до об'ємно-просторових, планувальних та інших рішень об'єкта архітектури розробляти відповідну проектну документацію, затверджувати її та проводити будівельні роботи в установленому законодавством порядку.

Згідно пункту 5.11 ДСТУ-Н Б Б.1.1-12:2011 Настанова про склад та зміст плану зонування території (зонінг) рекреаційні зони природних ландшафтів Р-1, для забезпечення збереженості унікальних природних ландшафтів - об'єктів. Мета організації зони полягає у збереженні цінних природних особливостей і ландшафтів; планувальні містобудівні заходи мають здійснюватися з мінімальним впливом на вразливі елементи природного середовища

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 20 лютого 2016 року придбала у приватної медичної установи «Міжнародний науково-практичний центр східної медицини «Прозріння» нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1 на земельні ділянці площею 0,1506 га, кадастровий номер НОМЕР_1, а саме лікувально-оздоровчий центр, загальною площею 364,80 кв.м. та будівлю, яка складається з котельні, площею 17 кв.м., що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу (а.с.21-22).

20 лютого 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на лікувально-оздоровчий центр, площею 364,8 кв.м., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.20).

Згідно технічного паспорту на громадські будівлі на АДРЕСА_1 від 31 травня 2016 року вбачається, що за вказаною адресою знаходиться нерухоме майно, яке складається з складаються з будівлі літера «А`», площею 367,6 кв.м., котельні літера «Б», площею 17 кв.м., а також самовільно збудованих нежитлової будівлі-офісу літера «В», площею 74,8 кв.м. та дизельної літера «Г», площею 5,3 кв.м. (а.с.7-8).

З договору оренди землі №5668 від 11 лютого 2009 року вбачається, що земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1, площею 0,1506 га, перебуває в оренді у об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Світоч-7» (а.с.45-46, 49-50).

Згідно інформаційної довідки від 2 березня 2017 року №81656112 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта нерухомого майна ОСОБА_2 за позивачем право власності на земельну ділянку або землекористування не зареєстровано (41-44).

Згідно листа Департамента містобудівного комплексу та земельних відносин від 27 лютого 2017 року №04/01-08/1-623 вбачається, що земельна ділянка площею 0,1506 га, яка розташована по провулку Парковому в місті Чернівці відноситься до ландшафтно рекреаційної зони (Р1-зона об'єктів природно-заповідного фонду)

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість визнання права власності за позивачкою на спірне нерухоме майно.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (стаття 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України.

Однак стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України виклав в постановах №6-225цс14 від 28 січня 2015 року та № 6-1328 цс 15 від 2 грудня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно не відводилась позивачці у встановленому законом порядку для будівництва.

Суд першої інстанції установивши, що позивачка здійснила будівництво об'єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці, яка не була їм надана в установленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, зазначених вище норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання права власності за позивачкою на спірні об'єкти нерухомості відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року, № 6 позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

У разі пред'явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості до неналежного відповідача (наприклад, до бюро технічної інвентаризації чи лише до певної фізичної особи) суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

З договору оренди землі №5668 від 11 лютого 2009 року вбачається, що земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1, площею 0,1506 га, перебуває в оренді у об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Світоч-7» (а.с.45-46, 49-50).

Суд першої інстанції в порушення норм частини 4 статті 10 ЦПК України не роз'яснив позивачу його право на звернення з клопотанням про залучення до участі у справі об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Світоч-7» в якості співвідповідача.

Суд першої інстанції ухваливши рішення у справі вирішив питання про права та обов'язки об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Світоч-7» щодо користування спірною земельною ділянкою не залучивши його до участі у справі в якості відповідача.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат.

Крім того, підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання до суду позову) було встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З позовної заяви вбачається, що позивач просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке знаходиться по АДРЕСА_1, що є вимогою майнового характеру.

З договору купівлі-продажу від 20 лютого 2016 року вбачається, що вартість нерухомого майна, яке знаходиться по АДРЕСА_1 та було придбано позивачкою за вказаним договором, складало 610 000 гривень (а.с.21).

Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви складала 6 100 гривень.

Ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги складає 6 710 гривень.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

З квитанції від 18 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду позовної заяви сплатила судових збір в сумі 551 гривня 21 копійка, тобто у меншому розмірі, ніж передбачено Законом (а.с.1).

З платіжного доручення №229 від 9 березня 2017 року вбачається, що прокурор за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 606 гривень 33 копійки (а.с.69).

З платіжного доручення №371 вбачається, що прокурор за подання до суду апеляційної скарги додатково сплатив судовий збір в сумі 6103 гривні 67 копійок (а.с.69а)

Отже, з ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути 6710 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Також з ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави 5 548 (п'ять тисяч п'ятсот сорок вісім) гривень 79 копійок недоплаченого судового збору за подання до суду позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу прокурора Чернівецької міської прокуратури, який діє в інтересах держави, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 4 серпня 2016 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області 6 710 (шість тисяч сімсот десять) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 5 548 (п'ять тисяч п'ятсот сорок вісім) гривень 79 копійок недоплаченого судового збору за подання до суду позову.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна