АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договорів недійсними, поділ майна шляхом визнання права власності на частку майна та стягнення грошової компенсації, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року позивачка звернулася із зазначеним позовом, уточнивши який зазначила, що із 10 вересня 1982 року по 04 березня 1999 року перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розлучення, відносини налагодились і сторони продовжили проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано за спільним сином сторін - ОСОБА_3

У 2014 році сім'я ОСОБА_2 з ОСОБА_1 розпалась і сторони стали проживати окремо, а в серпні 2016 року позивачці стало відомо що відбулось відчуження спірного автомобіля та квартири на користь батька відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4

Враховуючи викладене, позивачка просила:

- встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 14 червня 2014 року;

- визнати удаваним в частині покупця договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, укладений 21 червня 2013 року, згідно якого покупцем визначений ОСОБА_3;

- визнати автомобіль марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1;

- визнати покупцем автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1 за договором купівлі-продажу, укладеним 21 червня 2013 року - ОСОБА_1;

- визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1, укладений у серпні 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним у зв'язку з його фіктивністю;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 11 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 435;

- поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1;

- визнати за ОСОБА_2, в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1;

- стягнути з ОСОБА_1 334 632,50 грн. в якості грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля марки Mercedes-Benz модель GL450, 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_1., а також всі судові витрати покласти на ОСОБА_1 (т.1 а.с.1-7, т.2 а.с.1-5)

Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти позову, зазначив, що дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою з 10 вересня 1982 року по 04 березня 1999 року. Після розлучення в період з 1999 року по 2013 рік відповідач та позивачка проживали у належній в рівних частинах ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартирі за адресою: АДРЕСА_2, але без введення спільного господарства, планування спільного бюджету, без наявності спільних прав та обов'язків подружжя. Зазначив, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ним за особисті кошти та кошти отримані в позику, а 1/3 своєї частки квартири АДРЕСА_3, що є спільною сумісною власністю він передав сину ОСОБА_3 Крім цього, з метою подальшого усунення конфліктних ситуацій, належний на праві власності ОСОБА_1 автомобіль було також оформлено на сина ОСОБА_3 (т.1 а.с.56-60)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року позов задоволено частково, встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 р. по 14.06.2014 р., визнано квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, визнано недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 11 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Яворською Н.В., зареєстрований в реєстрі за №435, в частині дарування 1/2 частини квартири, визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільно нажитого майна право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі на загальну суму 7 441,20 грн. В іншій частині позову відмовлено. (т.2 а.с.113-124)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення районного суду в частині задоволених позовних вимог. Обґрунтовуючи скаргу апелянт зазначив, що суд не з'ясував обставин та доказів якими обґрунтовані заперечення проти заявленого позову, крім того вказує, що наданими до суду доказами може підтверджуватись факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім'єю до початку січня 2013 року, тому вважає, що позивачка звернулась до суду із пропуском строку. (т.2 а.с.130-133)

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_6 підтримав подану скаргу і просив її задовольнити, ОСОБА_2 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений врученням повістки його представнику ОСОБА_6 Належне сповіщення ОСОБА_4, ОСОБА_3, які є родичами сторін, присутні в судовому засіданні не заперечували про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання. (т.2 а.с. 176-177)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 сторони рішення районного суду не оскаржували, тому з огляду на положення частини 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевірила законність оскаржуваного рішення в межах доводів скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 1982 року по 04 березня 1999 року.(т. 1 а.с. 18-19)

Після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, у т.ч. з 01 січня 2004 року і до 14 червня 2014 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, спільною працею придбали спірну квартиру АДРЕСА_4.

18 травня 2009 року на ім'я відповідача ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру.(т. 2 а.с. 44)

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, допитаними районним судом свідками ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, показанням яких судом дана належна оцінка.(т. 1 а.с. 183-187, 246-247)

Зокрема, за наявними у справі доказами, районним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 приймала особисту участь у укладенні та виконанні Договору № 52955 про участь у Фонді фінансування будівництва від 22.02.2007 року, Додаткових угод до нього, виготовлення кухонних меблів у квартиру, сторони здійснювали сумісне витрачання грошей. (т. 1 а.с. 28-30, 33-37, 139-167, 223-238 т. 2 а.с. 92-111)

При цьому, за наданими відповідачем ОСОБА_1 доказами, останнім не підтверджено наявність у нього особистих коштів, з урахуванням наданих ним довідок про доходи за період 2006 - 2009 роки, у т.ч. отриманої відповідачем за місцем роботи позики - 100 000 грн., які б давали підставу для висновку про наявність у відповідача суми - 812 938.28 грн., сплаченої у цей період за придбання спірної квартири. (т. 1 а.с. 71-90)

Доводи позивачки про проживання із ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 р. по 14.06.2014 р., набуття спірної квартири за спільні кошти і за рахунок спільної праці сторін, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, відповідають встановленим фактичним обставинам у справі і наявним доказам, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

За таких обставин колегія суддів визнала обґрунтованим оскаржуване рішення районного суду в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 р. по 14.06.2014 р., визнання квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1

11 серпня 2016 року був укладений договір за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 (батько ОСОБА_1.) отримав у дар квартиру АДРЕСА_5, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 435. (т. 2 а.с. 25-26, 40-45)

Обґрунтовуючи заявлені вимоги в частині визнання недійсним договору від 11 серпня 2016 року позивачка зазначила, що такий договір був укладений без її відома і згоди, а також без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором із посиланням на ст. 65 СК України, ст. 234 ЦК України.(т. 1 а.с. 1-7 т. 2 а.с. 1-5)

Проте оскаржуване рішення районного суду не містить обґрунтувань підстав визнання оспорюваного правочину недійсним, посилання районного суду на загальні положення ст.ст. 203, 215 ЦК України колегія суддів визнала необґрунтованими. (т.2 а.с.113-124)

Згідно із частиною першою статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

У цій справі суд першої інстанції оскаржуваним рішенням від 26 грудня 2016 року установив факт проживання позивачки та відповідача ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2004 року до 14 червня 2014 року та визнав спірну квартиру їхньою спільною сумісною власністю та не припинивши право спільної сумісної власності позивачки та відповідача на зазначену квартиру, визнав недійсним договір дарування від 11 серпня 2016 року і визнав за сторонами право власності по Ѕ частині цієї квартири.

Тобто на момент укладення спірного договору дарування 11 серпня 2016 року єдиним власником нерухомого майна (квартири), що є предметом цього договору, був відповідач ОСОБА_1, тому для вчинення цього правочину не потребувалося згоди позивачки ОСОБА_2

Не погодилась колегія суддів і з доводами позивачки про визнання договору дарування від 11 серпня 2016 року недійсним через його фіктивність (ст. 234 ЦК України), враховуючи наступне.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

До суду не надано, районним судом не встановлено і не наведено доказів, що ОСОБА_1 уклавши договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором дарування ОСОБА_4, діяли умисно і недобросовісно, зокрема, що останній знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_1, який укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Не встановлено таких обставин і допитом ОСОБА_4, як свідка. (т.1 а.с.246-247)

За таких обставин правових підстав, передбачених частиною другою статті 65 СК України, ст. 234 ЦК України для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 11 серпня 2016 року немає.

Враховуючи викладене, не підлягають задоволенню і похідні вимоги позивачки ОСОБА_2 про визнання за нею в порядку поділу спільно нажитого майна права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6.

Зважаючи на положення частини 2 ст. 314 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині визнання недійсним Договору дарування квартири АДРЕСА_4 від 11 серпня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Яворською Н.В., зареєстрований в реєстрі за №435, в частині дарування 1/2 частини квартири, визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу спільно нажитого майна права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України районним судом обґрунтовано вирішено питання розподілу судових витрат, зокрема з урахуванням заявлених вимог немайнового і майнового характеру.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року скасувати в частині визнання недійсним Договору дарування квартири АДРЕСА_7 від 11 серпня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 435, в частині дарування 1/2 частини квартири, та в частині визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу спільно нажитого майна права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7, і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/2880/2017

Унікальний номер 761/3136/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Маліновська В.М.

Доповідач Левенець Б.Б.