Ухвала іменем україни 14 червня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Кадєтової О.В., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» - МуравськогоВолодимира Володимировича на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 21 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DN81AR19760057, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 73 087 грн 75 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 9,60% на рік та з кінцевим терміном повернення до 20 квітня 2015 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, 21 квітня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. Крім того, 20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») укладено договір поруки, за умовами якого розмір відповідальності поручителя ПАТ «Акцент-Банк» перед банком обмежується 10 000 грн.

Внаслідок невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 14 листопада 2012 року становила 176 253 грн 02 коп.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором № DN81AR19760057 від 21 квітня

2008 року в розмірі 166 253 грн 02 коп., стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ПАТ «Акцент-Банк» на свою користь 10 000 грн та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2012 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR19760057 від 21 квітня 2008 року у розмірі 166 253 грн 02 коп. та солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» -

10 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

24 вересня 2013 року скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2012 року, справу призначено до судового розгляду в загальному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

16 вересня 2014 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором № DN81AR19760057 від 21 квітня

2008 року в розмірі 166 253 грн 02 коп.

Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» суму заборгованості в розмірі 10 000 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

16 вересня 2014 року змінено в частині стягнення судових витрат.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 16 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ «КБ «ПриватБанк» -

Муравський В.В., посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_4, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, в іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 неналежним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим з нього підлягає стягненню заборгованість в частині, яка не забезпечена порукою ПАТ «Акцент-Банк». При цьому суд вважав за необхідне стягнути з ПАТ «Акцент-Банк», як поручителя, суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 10 000 грн. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості, оскільки позивачем не надано відповідний договір поруки, який би був підписаний сторонами та скріплений печаткою банку.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк». В частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4, апеляційний суд зазначав, що в матеріалах справи відсутній належним чином оформлений відповідний договір поруки. При цьому позивач звернувся до поручителя з пропуском шестимісячного строку позовної давності, про що було зазначено

ОСОБА_4 Однак, дійшов висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції лише в частині розподілу судових витрат.

Колегія суддів не може повністю погодитись із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами встановлено, що 21 квітня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитно-заставний договір

№ DN81AR19760057, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 73 087 грн 75 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 9,60% на рік та з кінцевим терміном повернення до 20 квітня 2015 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки, за умовами якого розмір відповідальності поручителя перед банком обмежується 10 000 грн.

Внаслідок невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 14 листопада 2012 року становила 176 253 грн 02 коп.

Звертаючись до суду із даним позовом, ПАТ «КБ «ПриватБанк» зазначало, що на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, крім договору поруки від 20 жовтня 2010 року, також було укладено між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договір поруки від 21 квітня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалася нести солідарну відповідальність з ОСОБА_3 за невиконання зобов'язань за кредитним договором.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог до поручителя ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості, оскільки в матеріалах справи відсутній підписаний сторонами та скріплений печаткою банку відповідний договір поруки.

Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку, погодився із зазначеним висновком суду першої інстанції, не перевіривши при цьому доводи апеляційної скарги щодо визнання ОСОБА_4 факту укладення договору поруки від 21 квітня 2008 року.

Висновок суду апеляційної інстанції щодо неможливості прийняття до уваги зазначених доводів позивача з огляду на переоцінку доказів суперечать положенням ст. 303 ЦПК України, згідно ч. 2 якої апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому судом апеляційної інстанції не було взято до уваги те, що в матеріалах справи (а.с. 101-102) наявна копія договору поруки від 21 квітня 2008 року, яка містить підписи сторін та печатку банку.

Крім того, безпідставним є зазначення апеляційним судом про пропуск позивачем позовної давності при заявленні позовних вимог до ОСОБА_4, а саме шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов'язання.

Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, не встановив фактичних обставин у справі, не перевірив доводів апеляційної скарги, формально підійшов до розгляду справи.

Крім того, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк», судом апеляційної інстанції не було враховано, що ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. При цьому при розгляді позовних вимог до боржника та поручителя судам необхідно враховувати, щоне допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-745цс15).

На зазначене суд апеляційної інстанції уваги не звернув та помилково вважав законним і обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно встановив фактичні обставини справи, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з підстав передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» - Муравського Володимира Володимировича задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня

2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Кадєтова

В.М.Коротун

О.В. Попович