Провадження № 4-с/761/231/2017
У Х В А Л А

Іменем України

15 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в м.Києві Руденко Наталії Вікторівни про повернення виконавчого документа стягувачеві,-

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м.Києва надійшла скарга ОСОБА_1, відповідно до якої він просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в м.Києві Руденко Наталії Вікторівни про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.12.2016р. у виконавчому провадженні №51968246. Скарга мотивована тим, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2016р. було відкрите виконавче провадження №51968246 від 19.08.2016р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу 59 000,00 грн. та судовий збір у сумі 294,99 грн. Разом з тим, 27.12.2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, яку ОСОБА_1 було отримано 22.02.2017 року. ОСОБА_1 не погодився із вказаної постановою, оскільки як вбачається з її змісту вжитими державним виконавцем заходами виявити майно боржника, на яке можливо звернути стягнення у відповідності до Закону, не виявилось можливим. Державний виконавець послався на ст. 52 Закону Україну - «Про виконавче провадження», яка стосується особливостей звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця. Однак, боржниками за виконавчим листом є фізичні особи, а тому дана норма в такому випадку не застосовується. На думку скаржника, у даному випадку у відповідності до ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення н окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру в якому фактично проживає боржник. Згідно інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ОСОБА_3 має на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1; земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; нежитлове приміщення, літера "А" загальною, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4. Зважаючи на той факт, що згідно інформації, отриманої від Пенсійного фонду України Державної фіскальної служби України про відсутність відкритих рахунків на ім'я ОСОБА_3, а також згідно інформації з Єдиного держаного МВС України про відсутність зареєстрованих авто на ім'я ОСОБА_3, у відповідності до ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Отже, як вказує скаржник, державний виконавець був зобов'язаний звернути стягнення на об'єкти нерухомого майна, проте, останнім вказано, що усе нерухоме майно, яке зареєстроване за боржником, перебуває в забороні та іпотеці. Проте, як вказує ОСОБА_1 для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; наявна письмова згода заставодержателя. Однак, в межах виконавчого провадження дані факти не були встановлені державним виконавцем, та не було здійснено жодних дій для встановлення вказаних обставин.

У судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просив задовольнити.

Державний виконавець та боржник в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Державний виконавець жодних заперечень на подану скаргу, а також доказів законності прийнятого ним рішення суду не надав.

Уважно дослідивши матеріали справи за скаргою, суд прийшов до висновку про те, що скарга на дії державного виконавця підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2016р. було відкрите виконавче провадження №51968246 від 19.08.2016р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу 59 000,00 грн. та судовий збір у сумі 294,99 грн.

Постановою головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в м.Києві Руденко Наталії Вікторівни від 27.12.2016 року у ВП №51968246, виконавчий лист №761/12486/14-ц, виданий 12.08.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу 59 000,00 грн. та судовий збір у сумі 294,99 грн. був повернутий стягувачеві у зв'язку з тим, що майно, на яке може бути звернено стягнення перебуває в забороні та іпотеці.

Відповідно до ст. 124 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

В силу ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 2 вказаної статті передбачено права та обов'язки виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Крім того, згідно ч.1, ч.3 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; наявна письмова згода заставодержателя. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.

Як вбачається з тексту постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, виконавцем не було вжито заходів щодо звернення до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; виклику боржника з приводу виконавчого документа, що перебуває у виконавчому провадженні; накладення стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звернення до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням та інших дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», що свідчить про неповноту вчинення виконавцем дій у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» за період з часу відкриття виконавчого провадження до часу повернення виконавчого документу стягувачу.

Долучені ОСОБА_1 документи свідчать про те, що ОСОБА_3 має на праві власності квартиру АДРЕСА_1; земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2; нежитлове приміщення, літера "А" загальною, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4.

Проте державним виконавцем не надано пояснень та матеріалів виконавчого провадження для можливості перевірки повноти вчинення виконавцем дій у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» за період з часу відкриття виконавчого провадження до часу повернення виконавчого документу стягувачу, в тому числі дотримань приписів ст. 51 вищезазначеного закону.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що постанова державного виконавця від 27.12.2016р. є передчасною, а тому підлягає скасуванню.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст.18, 37 Закону України «Про виконавче провадження»; ст.ст. 3, 57, 58, 60, 208 - 210, 218, 223, 383 - 389 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в м.Києві Руденко Наталії Вікторівни про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.12.2016р. у виконавчому провадженні №51968246.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя