Справа № 521/4187/17
Провадження №2/521/3041/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Янкул Г.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та просить ухвалити рішення, яким визнати укладений 21.11.2006 року договір дарування АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за №2-3385 недійсним. Також просить поновити строк звернення до суду за захистом своїх прав.

У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що 26.11.2006 року сторони уклали договір дарування вищезазначеної квартири, який посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І. Однак, позивач мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, оскільки іншого житла у неї не має, проживати більше ніде. Крім цього, при укладанні договору було узгоджено, що відповідач повинна надати їй житло для проживання до її смерті, та вчиняти на її користь дії по утриманню.

Таким чином, позивач просить визнати даний договір дарування не дійсним, на підставі ст. 229 ЦК України.

Позивач та її представник приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач та її представник також приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги не визнали, заперечували проти визнання договору дарування недійсним та просили у задоволені позову відмовити. Крім цього, наполягали на тому, що строк позовної давності на оскарження даного договору сплинув та у позивача немає поважних причин на його поновлення.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Позивач вимагає визнати недійсним договір дарування та стверджує, що вона уклала для себе невигідну угоду внаслідок помилки та похилого віку, тяжких захворювань, а тому просить визнати даний договір недійсним, на підставі ст.229 ЦК України.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово - комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 08.05.1998 року за №6-8200, позивачу на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1

21 листопада 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування вказаної квартири, який посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І.

Однак, позивач вказує, що вона мала на меті укласти договір довічного утримання. а не договір дарування.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК).

Пленум ВСУ в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Так, матеріалами справи встановлено, що на момент укладання договору позивач була самотня, оскільки її чоловік помер, а інших родичів не було. Вона є людиною похилого віку та інвалідом 3 групи, а тому потребує постійної допомоги, як фізичної так і матеріальної.

Крім цього, квартира, яка була подарована відповідачу, є єдиним житлом для позивача, та після укладання договору та по теперішній час вона проживає у вказаній квартирі, продовжує сплачувати комунальні послуги та утримувати вказану квартиру. Тобто, фактичної передачі спірного майна за договором дарування не відбулося.

Ці обставини встановлені під - час розгляду справи та підтвердженні як позивачем, так і відповідачем у судовому засіданні.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Такий правовий висновок міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202 цс 15.

Допитані у судовому засіданні свідки з кожної сторони дали пояснення, які на думку суду не мають правового значення для розгляду справи.

Таким чином, враховуючи вік позивачки, стан здоров'я та потребу у постійному сторонньому догляді, відсутність інших близьких родичів та наявність єдиного спірного житла, відсутність фактичної передачі спірної квартири відповідачу, суд приходить до висновку, що позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування, в силу ст.229 ЦК України і є підставою для визнання договору недійсним.

Однак, суд не може задовольнити позовні вимоги позивача, оскільки пропущений строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Передбачений ч. 1 ст. 257 ЦК України, строк позовної давності застосовується судом в тому випадку, коли встановлено, що право позивача порушено, однак воно не підлягає захисту в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Так, суд не може поновити пропущений строк враховуючи конституційне право на судовий захист, оскільки йдеться про захист права в процесуальному сенсі, в той самий час позовна давність впливає на надання права на судовий захист в матеріальному сенсі. Тому власно посилання сторони, яка отримала допуск до суду, на конституційне право на судовий захист не може бути підставою для поновлення строків, що мають матеріально правову природу.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим.

Посилання позивача, що вона дізналася щодо вчинення саме договору дарування під впливом помилки лише в 2016 року не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а навпаки, вона вказала, що відповідач не підтримувала її матеріально та не доглядала за нею з моменту підписання договору, вона відразу після підписання договору передала відповідачу правовстановлюючі документи та право власності перейшло до відповідача. Також вказала, що вона розуміла, що право власності перейшло до відповідачки з часу підписання договору дарування.

Крім цього, позивач у судовому засіданні вказала, що звернулася до суду лише після смерті батька відповідача, з яким у неї склалися дружні відносини, що підтверджує той факт, що вона знала про укладення договору дарування ще у 2006 році, а також розуміла те, що на її думку відповідачка порушила її права та не надає їй відповідної допомоги, а тому суд не знаходить достатніх підстав для визнання причин пропуску строку поважними, відповідно до вимог ст. 73 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачка не надала жодних доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного суд доходить висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

На підставі вимог ст. 154 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту, накладені на час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 64, 74, 154, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. 73, 229, 717, 719 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

В поновленні строку позовної давності позивачу - відмовити.

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування АДРЕСА_1 - відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.03.2017 року на АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк зі дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий