АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 22-ц/791/1070/2017 Єдиний унікальний номер справи: 663/422/16-ц
Головуючий в І інстанції Шульга К.М.
Доповідач Приходько Л.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Приходько Л.А.

суддів: Бездрабко В.О.,

ОСОБА_1

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2017 року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а :

22 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суду із зазначеним позовом. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 грудня 2003року він є власником 47/200 частки домоволодіння по вул. Комунарів, 121, в м. Скадовську Херсонської області. Іншими власниками цього ж домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є ОСОБА_3 з часткою 47/200, та на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 з часткою 53/100. Вказане домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 1060кв.м., яка перебуває у користуванні, та межує з земельною ділянкою розташованою по вул. Комунарів, 119, на якій знаходиться домоволодіння, належне ОСОБА_4 на підставі договору міни від 03 квітня 2000 року.

Посилаючись на те, що на початку 2000 року ОСОБА_4 самовільно перенесла існуючий паркан, що розділяв вказані домоволодіння, збільшивши розмір своєї земельної ділянки, наданої у користування за рахунок земельної ділянки №121, та збудувавши на своїй земельній ділянці самовільно з порушенням санітарних та протипожежних норм сарай, в якому тримає домашніх тварин, що створює незручності мешканцям будинку №121, позивач просив суд зобовязати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по вул. Комунарів, 121, в м. Скадовську Херсонської області шляхом знесення самочинної забудови: господарських будівель, зведених на земельній ділянці по вул. Комунарів, 119, в м. Скадовську під літ. «Д» (згідно технічного паспорта БТІ від 13.03.2000) та літ. «Р» (згідно технічного паспорта БТІ від 02.12.2003), а також перенести паркан, який розмежовує земельні ділянки домоволодінь №119 та №121 по вул. Комунарів в м. Скадовську в межах, які існували до 03 квітня 2000року.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посилаючись на незаконність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Під час розгляду справи представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, зазначив, що, на його думку, рішення суду є законним та обґрунтованим. Просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 грудня 2003року є власниками житлового будинку № 121 по вул. Комунарів в м. Скадовську Херсонської області з часткою по 47/200 кожного (а.с.5). Власником цього ж домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину з часткою 53/100 є ОСОБА_5 (а.с.6).

ОСОБА_4 є власником житлового будинку по вул. Комунарів, 119, в м.Скадовську на підставі договору міни (а.с.9).

Як вбачається зі змісту позовних вимог та пояснень даних під час розгляду справи, позивач звернувся до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, вважаючи, що відповідачка, ОСОБА_4, порушила існуючу, станом на 03 квітня 2000 року, межу між земельними ділянками, самовільно перенісши паркан, що розділяв домоволодіння сторін, внаслідок чого зменшилась площа земельної ділянки по вул. Комунарів, 121 у м. Скадовську.

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або користувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог у зазначеній частині суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки у встановленому законом порядку сторонам в натурі не відводились і межі ділянок компетентними органами не встановлювалися.

Вказаний висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та нормам права, які регулюють дані правовідносини.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 01 грудня 2006 року у частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 квітня 2007 року встановлено, що власники домоволодіння №121 по вул. Комунарів у м. Скадовськ користуються земельною ділянкою площею 1054кв.м без законних підстав, оскільки в порядку передбаченому Земельним кодексом ні позивачам, у тому числі ОСОБА_2, ні попереднім власникам даного домоволодіння земельна ділянка у користування не надавалася.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 квітня 2007 року, яке є чинним на теперішній час, встановлено, що земельна ділянка площею 728кв.м, розташована за адресою м. Скадовськ, вул. Комунарів, 119, яка на підставі договору обміну перейшла у користування ОСОБА_4, в порядку визначеному законодавством в натурі не відводилася і межі її не встановлювалися.

Вказані обставини, в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

29 листопада 2013 року Скадовською міською радою прийнято рішення №635 «Про розгляд земельних спорів», яким рекомендовано ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 (м. Скадовськ, вул. Комунарів, 121) оформити у власність земельну ділянку по вул. Комунарів, 121, в м. Скадовську по існуючим межам, та ОСОБА_4 (м. Скадовськ, вул. Комунарів, 119) оформити у власність земельну ділянку по вул. Комунарів, 119, в м. Скадовську по існуючим межам (а.с.65).

Однак, на час розгляду справи по суті, ні власники домоволодіння №121 по вул. Комунарів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5В.), ні власник домоволодіння №119 по вул. Комунарів (ОСОБА_4А.) право власності на земельні ділянки, на яких розташовані належні їм домоволодіння не оформили, в натурі вказані земельні ділянки не відводилися. Межа між спірними земельними ділянками у встановленому законом порядку також не встановлена.

В матеріалах інвентарної справи по домоволодінню №121 по вул. Комунарів м. Скадовськ міститься довідка техніка БТІ, згідно якої станом на 07 квітня 1999 року межа між земельними ділянками по вул. Комунарів 121 та №119 не існувала (інв. спр. Р№1237а.с.62).

За таких обставин доводи позивача про те, що відповідачка на початку 2000 року самовільно перенесла існуючий паркан, який розділяв домоволодіння №119 та №121 по вул. Комунарів, зменшивши розмір земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння №121, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, та спростовуються встановленими судом обставинами, зазначеними вище.

Посилання апелянта на те, що паркан, який існував до придбання відповідачкою житлового будинку, був межовим знаком у розумінні ст. 106 ЗК України та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів N376 від 18 травня 2010 року (Далі - Інструкція), суперечать вимогам законодавства.

Так, межовий знак, згідно п. 1.3 Інструкції це спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), відповідно до п. 2.1 Інструкції, здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

А отже, споруджена на власний розсуд власниками чи землекористувачами будь-яка огорожа між суміжними земельними ділянками не є межовим знаком.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка самовільно, без відповідного дозволу перенесла межовий знак «паркан», який відмежовував земельні ділянки надані у користування сторонам, суперечать встановленим обставинам справи, оскільки, як встановлено судом межі спірних земельних ділянок, у тому числі і спірна межа, у встановленому законом порядку не встановлювалася.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції розглядаючи спір по суті не звернув уваги на те, що зведений в 2000 році відповідачкою паркан є самочинним будівництвом, збудованим з порушенням норм ДБН та без відповідного рішення органів місцевого самоврядування є неприйнятними.

Так, суд, відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач обґрунтовував вимоги щодо перенесенням встановленого відповідачкою паркану, та просив його перенести в раніше існуючих межах посилаючись на збільшення розміру земельної ділянки відповідачки за рахунок його земельної ділянки. Вимоги щодо застосування наслідків передбачених ст. 376 ЦК України до спорудженого відповідачкою паркану, у встановленому законом порядку, позивачем не заявлялися.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні належною позивачу земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованих господарських споруд суд першої інстанції виходив з того, що самочинно збудоване відповідачкою на належній їй земельній ділянці господарська будівля не створює перешкод позивачу у користуванні належної йому та третім особам земельною ділянкою.

Вказаний висновок суду також відповідає встановленим обставинам справи та нормам права, які регулюють дані правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України обєкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого обєкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4, приблизно в 2001 році, на належній їй земельній ділянці збудувала, без відповідного дозволу, господарську будівлю (сарай) літ. «Д» орієнтовним розміром 3.5х12.0м. Вказана обставина визнана сторонами та підтверджується матеріалами інвентарної справи Р№1236.

Господарська будівля (сарай) літ. «Р» орієнтовним розміром 6.6х3.0м, розташована на суміжній земельній ділянці, якою користуються позивач та треті особи та використовується особисто позивачем. Вказана обставина підтверджується матеріалами інвентарної справи Р№1237 та визнана під час розгляду справи представником позивача, який пояснив, що позовна вимога про знесення цієї будівлі у позові заявлена помилково.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо знесення самочинно збудованої господарської будівлі під літ. «Д» позивач посилався на те, що у спірному сараї відповідачка утримує домашніх тварин, що створює незручності мешканцям будинку №121 та порушує санітарні та протипожежні норми. Однак, на виконання вимог ст. 10,60 ЦПК України, позивач належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сарай, збудований відповідачкою, створює незручності мешканцям будинку № 121, в тому числі особисто йому, та порушує санітарні та протипожежні норми не надав, а судом такі обставини не встановлені.

З листа виконкому Скадовської міської ради Херсонської області від 28 травня 2009 року №28-2-33 на звернення ОСОБА_3 стосовно знесення самочинно споруджених будівель ОСОБА_4 вбачається, що самочинно спорудженні будівлі по вул. Комунарів, 119 не можуть негативно впливати на будівлі та споруди, котрі розміщенні на земельній ділянці по вул. Комунарів, 121/1. Відповідно у знесені цих будівель не вбачається необхідності (а.с.114).

Крім того, як вбачається з листа Скадовської РДА Херсонської області № Ко-164/1 від 18 грудня 2015 року, 18 листопада 2015 року за зверненням ОСОБА_3 було проведено обстеження господарської будівлі по вул. Комунарів, 119, в м. Скадовську, яким встановлено, що господарська будівля літ. «Д» згідно технічного паспорту від 13 березня 2000 року збудована приблизно у 2001 році (після складення технічного паспорту) без дозвільних документів на земельній ділянці, що використовується ОСОБА_4, а також, що господарська будівля літ. «Р» згідно технічного паспорту від 02 грудня 2003 року побудована ОСОБА_3 без дозвільних документів, тому при візуальному огляді виявлено зменшення санітарних та протипожежних розривів; для вирішення питання за зверненням рекомендовано звернутися до суду (а.с.4).

Враховуючи, що сарай літ. «Р», відповідно до схематичного плану земельної ділянки №121 по вул. Комунарів м. Скадовськ та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.05.2012 (інв. спр. № Р№1237 а.с.4, 109), є самочинним будівництвом, зменшення санітарного та протипожежного розриву між сараєм літ. «Д» на земельній ділянці №119 по вул. Комунарів та сараєм літ. «Р» на земельній ділянці №121 по вул. Комунарів у м. Скадовськ не свідчить про порушення будь-якого права позивача, оскільки особа, яка здійснила самочинне будівництво, в силу вимог ч.2 ст. 376 ЦК України, не набуває права власності на нього.

Як вбачається з матеріалів інвентарних справ №Р№1236 та № Р№1237, а саме схематичних планів земельних ділянок (інв. спр. № Р№1236 а.с.4 , інв. спр. № Р№1237 а.с.4), спірний сарай літ. «Д» розташований, відповідно до вимог пунктів 2.8, 2.10, 2.13 ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» в глибині земельної ділянки №119 по вул. Комунарів у м. Скадовськ на значній відстані, понад 12 метрів, від житлового будинку та літньої кухні розташованих на земельній ділянці №121.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 не надано суду доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 самовільним зведенням на своїй земельній ділянці сараю, в якому тримає домашніх тварин, створює незручності мешканцям будинку №121 та порушує санітарні та протипожежні норми, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про знесення самовільно побудованого приміщення.

Суд з достатньою повнотою зясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, яким дав належну оцінку та постановив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

ОСОБА_1