Номер провадження: 22-ц/785/100/17
Номер справи місцевого суду: 12
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Ващенко Л.Г., Калараша А.А.,

за участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та стягнення грошової суми, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права власності, визнання недійсним договору.

Зазначав, що з липня 1989 року по листопад 2004 року проживав з ОСОБА_3 однією сімєю без реєстрації шлюбу.

На підставі рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №215 від 04 жовтня 2000 року ОСОБА_3 стала власником земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: вул.Ясногорська, 19/12, ж/м«Чорноморка», с.Мізікевича, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області на яку 27 вересня 2007 року отримала державний акт.

На зазначеній земельній ділянці у вказаний період своїми силами та за власні кошти ним було збудовано, але не введено в експлуатацію житловий будинок з надвірними спорудами (кухня,котельна, гараж, басейн,свердловина) загальною площею 952 кв.м., з яких 766,1 кв.м. площа житлового будинку, 185,9 кв.м. площа літньої кухні та гаражу

При цьому відповідачка ОСОБА_3 не брала участі в будівництві, не вкладала в нього гроші, а тому даний будинок не може бути обєктом їх спільної сумісної власності.

У квітні 2015 році йому стало відомо про те, що в 2012 році ОСОБА_3 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_4, тому саме з цього періоду для нього розпочався перебіг строку позовної давності.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив :

-встановити факт його проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з Петті з

липня 1989 року по листопад 2004 року;

-визнати за ним право власності житловий будинок з надвірними спорудами

(кухня, котельна, гараж, басейн,свердловина) загальною площею 952 кв.м., з яких 766,1 кв.м. площа житлового будинку, 185,9 кв.м. площа літньої кухні та гаражу за адресою вул.Ясногорська,19/12,ж/м«Чорноморка», с.Мізікевича Овідіопольського району Одеської області;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки під зазначеним вище

житловим будинком з надвірними спорудами, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1а.с.2-6, 243-246).

Під час розгляду справи в суді йому стало відомо, що 17 листопада 2011 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужила ОСОБА_4 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер::02:007:0251 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Ясногорська, ж/м «Чорноморка», буд. № 19/12 за 885 889 грн., що згідно звіту про оцінку зазначеного будинку становило еквівалент 110 982 доларів США.

Тому у квітні та вересні 2016 року ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та остаточно просив:

-встановити факт його проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з Петті з 01

травня 1981 року по квітень 1996 року;

-визнати за ним право власності на будівельні матеріали, з яких був побудований

житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: :02:007:0251 за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Ясногорська, ж/м «Чорноморка», буд. № 19/12;

-стягнути з ОСОБА_3 грошову суму еквівалентну 110 982 доларам США, що станом

на 07 вересня 2016 року відповідно до курсу НБУ становить 2 979 695,90 грн.(т.2а.с.1-3,74-75).

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала за їх необгрунтованістю. Не заперечуючи факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 01 травня 1981 року до квітня 1996 року зазначала, що незавершений будівництвом жилий будинок побудувала на належній їй на праві власності земельній ділянці самостійно, за власні кошти та, крім того, просила застосувати до заявлених вимог ОСОБА_2 позовну давність (т.1а.с.204-208).

Відповідачки ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала за їх необгрунтованістю та просила застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_2В.(т.1а.с.265-269).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року у позові ОСОБА_2 відмовлено (т.2а.с.82-86).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в остаточній редакції, яка викладена ним у вересні 2016 року.

Неправильність рішення суду першої інстанції обґрунтовано порушенням норм матеріального і процесуального права (т.2а.с.87-93).

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

ОСОБА_2, який вважав себе потерпілим від правопорушень, допущених відповідачами, остаточно заявлено вимоги про:

-встановлення факту його проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з Петті

В.В.з 01 травня 1981 року по квітень 1996 року;

-визнання права власності на будівельні матеріали житлового будинку з

господарчими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, що розташований на земельній ділянці, за адресою: вул. Ясногорська, ж/м «Чорноморка», буд. № 19/12, с. Мізікевича, побудованого у вказаний період;

-стягнення з ОСОБА_3 грошової суми, за яку був проданий 17 листопада 2011 року

незавершений будівництвом будинок, яка еквівалентна 110 982 доларам США, що станом на 07 вересня 2016 року по курсу НБУ становило 2 979 695,90 грн.

Колегія суддів вважає, що обравши такий спосіб захисту, позивач, в силу ст. 10 ЦПК України не довів як правову, так і фактичну підставу вимог.

Так, діючим до 01 січня 2004 року Кодексом про шлюб та сім'ю України (1969 року, зі змінами та доповненнями) майнові права та обов'язки передбачались лише для подружжя.Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року не має ніякого правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов'язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб.

Діючий з 01 січня 2004 року Сімейний кодекс України(2003 року, зі змінами та доповненнями) містить норму, що регулює право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Так, за змістом ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тому, встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу у період після 1 січня 2004 року має правове значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком після 1 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» спори щодо майна осіб, які проживають однією сім'єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила ст.ст. 22,28,29 КпШС Українив цих випадках не застосовуються.

За змістом частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК України 1963 року визначалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов'язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п 1,2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність»).

Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю.(правова позиція Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», викладена в постановах від 25 грудня 2013 року по справі №6-135цс13, від 23 вересня 2015 року по справі №6-1026цс15).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки з протоколу № 4 зборів уповноважених членів колгоспу ім.К.Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області від 09 грудня 1990 року ОСОБА_3, на підставі її заяви та затвердженого проекту забудови індивідуального житлового будівництва в районі п.Чорноморка на землях запасу колгоспу ім.К.Лібкнехта виділено земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва житлового будинку по вул. Ясногорській 19/12 з проханням затвердження вказаного рішення Овідіопольську районну раду народних депутатів (т.1а.с. 227).

17 лютого 1995 року на ім`я ОСОБА_3 був виданий державний акт на право постійного користування землею, площею 0,10 га за адресою: Одеська область, Овідіопольський район с.Чорноморка, вул. Ясногорська, 19/12 для будівництва житлового будинку площею на підставі рішення Овідіопольської райради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 18 грудня 1992 року № 196 (т.1а.с. 228).

Крім цього, між Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та ОСОБА_3 був укладений договір на будівництво двоповерхового жилого будинку на правах приватної власності за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Чорноморка, вул. Ясногорська, 19/12 згідно проекту будівництва будинку, складеного у двох примірниках, перший з яких видається забудовнику ОСОБА_3, а другий зберігається у Овідіопольській районній нотаріальній державній конторі (т.1а.с. 230).

Рішенням Виконкому Таїровської селищної ради № 215 від 04 жовтня 2000 року ОСОБА_3 було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка», вул. Ясногорська, 19/12 з видачею державного акту на право приватної власності на землю (т.1а.с. 231).

На підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯЕ № 658010 від 27 вересня 2007 року (т.1а.с. 232-233).

Згідно технічного паспорту виданого на ім`я ОСОБА_3 16 квітня 1994 року на вищевказаній ділянці у 1994 році був побудований житловий будинок під літ. «А» та літня кухня-гараж під літ. «Б», готовністю 53%, право власності на який було зареєстровано 24 жовтня 2011 р. на ім`я ОСОБА_3 згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 31763098 від 24 жовтня 2011 р., виданого на підставі вищевказаного державного акту на право власності, виписки з розпорядження Овідіопольської РДА про надання дозволу на будівництво № 24 від 11.10.2011 р. та довідки КП «Овідіопольське РБТІ» № 245 від 14.10.2011 р. про проектно-кошторисну документацію та зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва і позначеного на плані під літ. «А,А1,А2» житловий будинок незавершеного будівництва 53% готовності, під літ. «а» ганок, під літ. «Б,Б1» госпблок, під літ. «б» ганок, під літ. «б1» ганок, під літ. «В» санблок, під №№ 1-8, І споруди (т.1а.с. 17-24,234).

На підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 17 листопада 2011 року (реєстр. № 6342 та № 6338), ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності та земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка», вул. Ясногорська, 19/12 за 885 889 грн. та 300 000 грн. відповідно (а.с. 270-285 т. 1).

Вказані договори купівлі-продажу є чинними та, як вбачається із остаточних позовних вимог ОСОБА_2, ним не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції за їх необгрунтованістю, виходив з того, що позивач з 01 травня 1981 року по квітень 1996 року перебував в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що позивач заявляючи вимогу про визнання права власності на будівельні матеріали не зазначив їх найменування та кількість.

Погоджуючись з висновком суду про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає, що у позові має бути відмовлено з інших підстав.

Частиною 1ст.61 ЦПК України визначено, що обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Встановлено, що ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який розірваний 04 лютого 1986 року (т.2а.с.143).

ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який розірваний до 01 травня 1981 року.

У письмових запереченнях на позов ОСОБА_3 визнала, що проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з травня 1981 року до квітня 1996 року.

Оскільки ОСОБА_2 був одружений до 04 лютого 1986 року на іншій жінці та, як зазначалось вище, спірний житловий будинок під літ. «А» та літня кухня-гараж під літ. «Б», готовністю 53% був побудований у 1994 році, а також наявні у справі докази спільної участі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у будівництві, слід вважати, що зазначений обєкт нерухомості був побудований готовністю 53% у період проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 1986 року до квітня 1996 року.

Разом з тим, ОСОБА_2 не надана суду письмова угода, укладена між ним та ОСОБА_3, якою визначено, що спірне майно є спільною сумісною власністю.

За таких обставин, з урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», сам по собі факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з лютого 1986 року до квітня 1996 року не породжує у позивача ОСОБА_2 будь-яких майнових прав на спірне майно, а також право на стягнення з відповідачки ОСОБА_3 2 979 695,90 грн. за проданий нею 17 листопада 2011 року незавершений будівництвом будинок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звертаючись до суду з вимогою про визнання за ним право власності на будівельні матеріали, з яких був побудований житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами незавершеного будівництва 53% готовності, ОСОБА_2 не взяв до уваги, що навіть у разі задоволення судом такої вимоги, суд у своєму рішенні повинен був би зазначити (назвати) ці матеріали, їх кількість та вартість, а такі дані в уточненій позовній заяві не містились.

Колегія суддів також вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні, оскільки із мотивувальної частини рішення підлягають виключенню посилання суду першої інстанції на норми Земельного кодексу України, Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України 2004 року, які спірні відносини не регулюють.

Керуючись ст.ст.303,304,п.3ч.3ч.1ст.307,п.п.3,4ч.1ст.309,ст.ст.313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення суду посилання на норми Земельного кодексу України, Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України 2004 року.

В іншій частині рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до касаційного суду протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7