У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства «Труд», третя особа - Відділ Держгеокадастру в Софіївському районі, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до нього,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Труд» (далі - СФГ «Труд») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до нього, посилаючись на те, що її батько ОСОБА_4, якому на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 7,330 га, що розташована на території Кам'янської сільської ради Софіївського району кадастровий номер НОМЕР_1, 16 січня 2008 року уклав договір оренди земельної ділянки з СФГ «Труд» строком його дії - 15 років до 2023 року, зареєструвавши його у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі» № 22 від 19 лютого 2009 року. 10 березня 2014 року між ними була підписана додаткова угода до укладеного договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, й вона, як його спадкоємець, 17 грудня 2015 року набула права власності на земельну ділянку, що належала спадкодавцю.

Посилаючись на те, що укладений батьком договір оренди земельної ділянки має суттєві недоліки, а саме: місцем його укладання зазначено два різні села: с. Новохортиця та с. Вишневе; договір зареєстровано більше ніж через рік після його підписання 19 лютого 2009 року; містить виправлення, правильність яких не посвідчена сторонами договору й неточності, а також враховуючи те, що зазначений договір, як і додаткова угода до нього були укладені батьком внаслідок помилки, вважає, що вказане свідчить про відсутність його вільного волевиявлення на укладення цього договору та наявність підстав для визнання його недійсним.

Оскільки відповідач відмовився в добровільному порядку розірвати укладений договір оренди на її пропозицію від 22 квітня 2016 року, просила визнати недійним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 16 січня 2008 року, укладений між її батьком та відповідачем, а також додаткові угоди до нього.

Рішенням Софїївського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 28 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Частиною четвертою ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на час укладення договору, під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Судами встановлено, що договір підписано сторонами без жодних зауважень, він містить усі істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», його укладено у письмовій формі та зареєстровано у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі» за № 22 від 19 лютого 2009 року.

Жодних претензій ОСОБА_4 за життя не пред'являв, що свідчить про його вільне волевиявлення при його укладенні; договір фактично виконувався: передача земельної ділянки власником ОСОБА_4 на підставі акта від 19 лютого 2009 року та сплата орендної плати за її користування.

Окрім того, за час користування земельною ділянкою жодних претензій від ОСОБА_4 орендарю не надходило.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Селянського (фермерського) господарства «Труд», третя особа - Відділ Держгеокадастру в Софіївському районі, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до нього.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов