Ухвала

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про відшкодування шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 114 886 грн 20 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн, завдану йому дорожньо-транспортною пригодою.

Свої вимоги мотивував тим, що 09 травня 2014 року приблизно о 20 год. 00 хв. ОСОБА_4, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи належним йому автомобілем марки «Деу Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись по АДРЕСА_1 зі швидкістю близько 50 км/год., порушив вимоги п.п. 2.3 «б» та 12.1 Правил дорожнього руху, не впорався з керуванням та вчинив дорожньо-транспортну пригоду.

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком 2 роки.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди його (позивача) автомобіль отримав значні механічні ушкодження, у зв'язку із чим просив позов задовольнити.

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути зі ОСОБА_3 майнову та моральну шкоду на загальну суму 97 170 грн 73 коп.

Посилався на те, що за кермо автомобіля він сів за проханням ОСОБА_3 Вважає, що ОСОБА_3, який також був у стані алкогольного сп'яніння, є винним у ДТП, оскільки подія сталася за його грубої необережності.

Вказував, що він також є потерпілим у дорожньо-транспортній пригоді.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року, первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 80 420 грн. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 09 травня 2014 року о 20 год. 00 хв. ОСОБА_4, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем марки «Деу Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_3, без достатніх правових підстав, не маючи посвідчення водія, рухаючись по АДРЕСА_1, порушив Правила дорожнього руху, не впорався з керуванням автомобілем та вчинив дорожньо-транспортну пригоду.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ОСОБА_4, пасажири ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до звіту № 738 та актуалізації вказаного звіту про оцінку автомобіля «Деу Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість майнового збитку, завданого автомобілю, становить 114 886 грн 20 коп. та 1 тис. грн ОСОБА_3 було сплачено за проведення дослідження. Загальна сума шкоди складає 115 886 грн 20 коп.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши факт заподіяння відповідачем шкоди, застосував до спірних правовідносин ст. 1193 ЦК України та зменшив розмір завданих збитків, враховуючи, що в діях ОСОБА_3 мала місце груба необережність, яка сприяла пошкодженню автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд виходив із його недоведеності.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України підставою для відшкодування особою майнової шкоди є склад цивільного правопорушення, а саме: а) протиправна поведінка; б) шкода; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; г) вина особи, яка завдавала шкоди.

Згідно із ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Причинний зв'язок між діями відповідача та завданою позивачу шкодою передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

У п. 7 вищевказаної постанови Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 зазначав, що ОСОБА_3, будучи у стані алкогольного сп'яніння, передав йому управління автомобілем.

Із матеріалів справи, зокрема вироку Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав і пояснив, що 09 травня 2014 року приблизно о 20 год. після святкування Дня Перемоги та вживання спиртних напоїв, із метою уникнення конфлікту і на прохання ОСОБА_3, сів за кермо належного останньому автомобіля марки «Деу Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_1, не справився з керуванням та здійснив виїзд на узбіччя, де зіткнувся з огорожею.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказані обставини справи та вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а зменшуючи розмір завданих ОСОБА_3 збитків на підставі ст. 1193 ЦК України, зменшив не розмір майнової шкоди, а відрахував розмір сплачених ОСОБА_9 на користь потерпілої у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_5 15 тис. грн.

Крім того, дійшовши висновку про те, що у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди мала місце і вина самого потерпілого ОСОБА_3 та визначивши ступінь його вини 27 %, суд першої інстанції, при цьому, відмовив ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову, пославшись на його недоведеність, зокрема на те, що у копіях наданих ним фіскальних чеків відсутнє його прізвище.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову з підстав його недоведеності, наданим ОСОБА_9 доказам оцінки не надав, на порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не звернув увагу на те, що останній у результаті дорожньо-транспортної пригоди також отримав тілесні ушкодження та 2 групу інвалідності, поніс витрати на своє лікування і саме ним були надані згадані вище фіскальні чеки про оплату витрат на лікування.

На порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд указаних порушень норм матеріального та процесуального права не виправив, не дав відповіді на всі доводи апеляційної скарги та їх не спростував, дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик