Справа № 377/1145/14-ц Головуючий у І інстанції Малишенко Т. О.
Провадження № 22-ц/780/3351/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 червня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Гуль В.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 31 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним вище позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що 22 лютого 2007 року між банком і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає заяву позичальниці, Умови та Правила надання банківських послуг, «Памятку клієнта», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн. із сплатою 30 % річних на суму залишку, а відповідачка зобовязалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця мала повертати кредит щомісячними платежами, однак не виконувала цих обовязків, у звязку з чим банк звернувся до Славутицького міського суду Київської області, який своїм рішенням від 13 жовтня 2011 року стягнув із відповідачки на користь банку борг за кредитом в розмірі 31511,09 грн. станом на 31 травня 2011 року. Поскільки рішення суду виконане лише 15 жовтня 2013 року, то із відповідачки слід стягнути борг за процентами за період із 01 червня 2011 року по 15 жовтня 2013 року.

Після зменшення позовних вимог просив стягнути з відповідачки на користь банку борг за процентами за період із 01 червня 2011 року по 15 жовтня 2013 року в розмірі 11896,70 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (процентна складова) 594,84 грн., а всього 12991,54 грн. та судові витрати.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 31 серпня 2015 року позов задоволено в повному обсязі і стягнуто із відповідачки на користь банку борг в розмірі 12991,54 грн. та судові витрати 243,60 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи та порушенням судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що суд не врахував факт виконання нею рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2011 року, що у свою чергу свідчить про припинення дії кредитного договору і відсутність між ними зобовязань. Крім того, суд не застосував до вимог банку строк позовної давності, про що вона просила, поскільки строк дії платіжної картки закінчився 31 березня 2011 року.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Славутицького міського суду Київської області як незаконне.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 лютого 2007 року між банком і відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг, який включає заяву позичальниці, Умови та Правила надання банківських послуг, «Памятку клієнта», а також «Тарифи банку».

За умовами вказаного договору банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн. із сплатою 30 % річних на суму залишку, а відповідачка зобовязалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

У звязку із невиконанням умов кредитного договору банк у вересні 2001 року звернувся до Славутицького міського суду Київської області, який своїм рішенням від 13 жовтня 2011 року стягнув із відповідачки на користь банку борг за кредитом станом на 31 травня 2011 року в розмірі 31511,09 грн., з яких тіло кредиту - 16652,44 грн., проценти 11888,03 грн., комісія 1993,90 грн. та штрафи - 1976,72 грн.

Відповідно до постанови відділу державної виконавчої служби Славутицького міського управління юстиції від 31 жовтня 2013 року виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення закінчене у звязку із сплатою боргу в повному обсязі.

Вирішуючи спір, суд прийшов до вірних висновків, що позичальниця ОСОБА_2 не виконала обумовлених кредитним договором обовязків, повернула кредитні кошти після ухвалення судового рішення лише через два роки, що у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення процентів за користування коштами до моменту їх повернення.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до розяснень п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК), які зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Проте, стягуючи проценти за користування кредитом за період із 01 червня 2011 року по 15 жовтня 2013 року в розмірі 11896,70 грн., суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Згідно положень ст.ст.264,265 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до боржника. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Судом встановлено, що видана відповідачці платіжна картка діяла до березня 2011 року, що вказано на картці, і не поновлювалася (т.1 а.с.247).

04 вересня 2011 року Приватбанк звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за кредитним договором, що стверджується реєстром рекомендованих відправлень до суду, наданим банком до суду апеляційної інстанції. Вказаний позов рішенням суду від 13 жовтня 2011 року був задоволений.

Отже, звернення Приватбанку до суду у вересні 2011 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності, згідно ст.264 ЦК України перервало цей строк і його слід обраховувати заново із наступного дня після предявлення позову, тобто із 05 вересня 2011 року (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-298цс17 від 07 червня 2017 року).

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги, що банк подав позов в даній справі до суду 17 жовтня 2014 року, в той же час проценти просить стягнути за період із 01 червня 2011 року,тобто за межами трирічного строку, у звязку з чим відповідачка подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, яка всупереч закону судом залишена поза увагою.

Посилання представника Приватбанку на те, що банк звертався до Славутицького міського суду у серпні 2014 року з позовом про стягнення боргу, який залишений судом без розгляду, а тому строк позовної давності слід обраховувати із серпня 2014 року, безпідставні.

Такі доводи суперечать ст.265 ЦК України згідно якої залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру процентів за кредитним договором ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає зміні.

З огляду на подану до суду першої інстанції заяву відповідачки ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до вимог банку, колегія суддів застосовує передбачений законом трирічний строк позовної давності і змінює рішення в частині розміру процентів, стягнувши на користь банку проценти в межах строку позовної давності за період із 17 жовтня 2011 року по 15 жовтня 2013 року (дату, на яку заявлено позовні вимоги) в розмірі 9311,49 грн. При цьому колегія суддів виключає період нарахування процентів із 1 червня по 16 жовтня 2011 року (138 днів), який знаходиться поза межами позовної давності.

Відповідно до умов кредитного договору (п.8.6 Умов і Правил надання банківських послуг) при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань, передбачених цим договором, більше ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми боргу.

У звязку із зменшенням суми боргу за процентами підлягає зміні і рішення в частині процентної складової штрафу (5 % від суми боргу), яка визначається судом в сумі 499,08 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2 про те, що вона виконала рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2011 року, що у свою чергу свідчить про припинення дії кредитного договору і відсутність у неї зобовязань, в тому числі зобовязань по сплаті процентів колегія суддів вважає необгрунтованими.

Відповідно до приписів ч.1 ст.1048 ЦК України (поширюється на кредитні правовідносини) у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, дана норма встановлює обовязок позичальника сплачувати проценти до дня повернення позики незалежно від наявності судового рішення про стягнення боргу.

Аналогічні правові висновки про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних кредитору відповідно до ст.1048 ЦК України, містяться у постановах Верховного Суду України у справах: № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року, № 6-157цс16 від 25 травня 2016 року, № 6-2129цс16 від 19жовтня 2016 року.

Зазначені правові позиції згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Посилання відповідачки у скарзі на те, що строк позовної давності не переривався і його слід обраховувати із 31 березня 2011 року, коли закінчився строк дії платіжної картки, безпідставні, поскільки звернення банку до суду у вересні 2011 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності відповідно до приписів ст.ст.264,265 ЦК України перервало строк позовної давності, перебіг якого почався заново.

Саме на вказані обставини щодо переривання строку позовної давності у звязку із предявленням позову банком звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 05 квітня 2017 року, скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду в даній справі та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, поскілик дане положення закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і не стосується правил вирішення справи в судовому порядку (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-126цс13 від 20 листопада 2013 року).

Рішення суду першої інстанції щодо судових витрат колегія суддів залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 31 серпня 2015 року в частині стягнення боргу змінити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»борг за кредитним договором в розмірі 10980 гривень 75 коп., з яких проценти 9311 гривень 49 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн. штраф (процентна складова) 499 гривень 08 коп.

Рішення в частині судових витрат залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: