Головуючий суду 1 інстанції - Акулов Є.М.
Доповідач - Дронська І.О.
Справа № 414/1535/17
Провадження № 22ц/782/913/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів: Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Єгорової О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 21.11.2006 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № DNH4KP67620722, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 2273,70 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення кредиту здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісії, а також за іншими витратами згідно Умов. Відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконував, станом на 13.05.2017 року має заборгованість в сумі 61136,27 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом -1973,70 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 15206,23 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 40568,90 грн.; штрафів - 500 грн.(фіксована частина) та 2887,44 грн. (процентна складова). Зазначену заборгованість, а також понесені судові витрати, позивач просив суд стягнути з відповідача.

23.10.2017 року позивач уточнив позовні вимоги та, посилаючись на п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам щодо збільшення терміну позовної давності до 5 років по вимогам про стягнення кредиту, відсоткам за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів,а також на неповернення до теперішнього часу відповідачем кредитних коштів, вважав, що необхідно стягнути з боржника на користь банку суму заборгованості, нарахованої на прострочену заборгованість по відсоткам за період відповідний збільшеному терміну позовної давності, який потрібно обчислювати за період від дати звернення до суду, а саме за період з 31.07.2012 року по 31.07.2017 року та просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по відсоткам за договором № DNH4KP67620722 від 21.11.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.07.2012 року по 31.07.2017 року у розмірі 7204,00 грн., а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати в сумі 1600 грн.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16.11.2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без задоволення через пропуск строку позовної давності.

Не погодившись з зазначеним рішенням позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» подана апеляційна скарга, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивач-апелянт, якого було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду від останнього не надійшло. Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України без участі позивача-апелянта.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд першої інстанції вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу надання 21.11.2006 року споживчого кредиту на суму 2273,70 грн., що підтвердили обидві сторони та випливає з матеріалів справи.

Згідно розрахунку від 13 травня 2017 року ОСОБА_2 заборгував ПАТ КБ «Приватбанк» 61136,27 грн., з яких 1973,70 грн.- тіло кредиту, 15206,23 грн.- відсотки за користування кредиту, інше неустойка, при цьому, станом на 22.05.2008 року поточна заборгованість дорівнює 00,00 грн., а прострочена заборгованість 2273,70 грн., 20.10.2014 року - 1973 грн., отже, з 2008 по 2014 роки пройшло 6 років, з 2014 по 2017 роки ще 3 роки.

Також судом першої інстанції встановлено, що з уточненої позовної заяви та доданого до неї розрахунку вбачається, що нарахована позивачем заборгованість за відсотками на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.07.2012 року по 31.07.2017 року становить 7204,00 грн. Жодна сторона немає доказів (первинних документів) сплати кредиту, що підтверджено поясненнями сторін. А згідно виписки про рух коштів, наданої банком на вимогу суду встановлено, що відповідач здійснив проплату за кредитом 07.02.2008 року і більше жодної проплати не здійснював, а 20.10.2014 року банк сам з карткового рахунку відповідача списав 300 грн.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами було укладено договір кредиту, предметом якого стала сума грошей 2273,70 грн. Відповідач отримав вказані грошові кошти, що останній не спростовував в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції посилався на правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року щодо відсутності підпису відповідача на Умовах надання кредиту фізичним особам, якими строк позовної давності встановлений тривалістю в п'ять років, при наявності в заяві позичальника (відповідач у справі) на отримання кредиту зазначення, що він ознайомлений і згодний із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам.

Будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме із цими Умовами ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, у матеріалах справи немає, Умови не містять підпису відповідача, а в матеріалах справи немає будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, і вони діяли в момент підписання заяви то немає і підстав вважати про збільшений строк позовної давності, тому застосуванню підлягає положення статті 257 ЦК України, якою встановлено загальну позовну давність тривалістю в три роки.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст..261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд установив, що згідно з умовами кредитного договору (пп.3.1, 3.3) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у справі є всі підстави для застосування загального строку позовної давності в три роки, оскільки в матеріалах справи відсутня двостороння домовленість між сторонами про збільшення строку позовної давності, а заява позичальника сама по собі не може свідчити про домовленість з цих підстав, вказані Умови не мають номеру, дати, місця затвердження, а тому не можуть свідчити про його автентичність.

При цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання представника позивача на ті обставини, що відповідач, підписуючи заяву про приєднання, був ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (де містилися посилання на збільшення строку позовної давності), так як вони затверджені наказом.

На підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і прийшов до вірного висновку про те, що що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами ( ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 цього Кодексу).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ч.2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 21.11.2006 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № DNH4KP67620722, відповідно до умов якого відповідач отримав 2273,70 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку строком на 18 місяців по 21.05.2008 року включно.

Як вбачається з заяви позичальника останній доручив банку перерахувати кредитні кошти в сумі 1749,00 грн. на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі:ЧП ОСОБА_3 за мобільний телефон Samsung D830.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період оплати, за який приймається період з « 21» по « «28» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 153,25 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, , а також інші витрати згідно Умов, а.с.5.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років, а.с.9.

Як вбачається з позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» останній зазначає, що станом на 13.05.2017 року відповідач має заборгованість за споживчим кредитом має в сумі 61136,27 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом -1973,70грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 15206,23грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 40568,90грн.; штрафів -500 грн.(фіксована частина) та 2887,44 грн. (процентна складова).

Відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача виникла 29.12.2006 року: за тілом кредиту в сумі 72 грн., за процентами в сумі 60,19 грн. і саме з цього часу залишок заборгованості відповідачем не погашалась, а розмір заборгованості збільшувався та, станом на 13.05.2017 року, складає загальну суму 61136,27 грн.

Відповідачем наявність заборгованості належними та допустимими доказами не спростована, іншого розрахунку заборгованості відповідачем не надано.

Як вбачається з заперечень на позовну заяву відповідача ОСОБА_2, окрім інших доводів у заперечення, відповідачем зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності, домовленості щодо збільшення строку позовної давності не відбулося, оскільки договір про збільшення позовної давності у письмовій формі, відповідно до 259 ЦК України, він з позивачем не укладав. Відповідач просив, у тому числі й відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» через пропуск позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав правові підстави для застосування до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанку» сторку позовної давності.

Так, згідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність, так, відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, позивачем не доведено, що між сторонами у встановленому ст.207 ЦК України було укладено договір про збільшення строку позовної давності, а тому, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на наявність узгодженого між сторонами збільшеного строку позовної давності, відповідно до п.5.5.Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам.

Також, колегія суддів, аналізуючи умови договору сторін, положення ч.3 ст.254 ЦК України, а також у відповідності до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-522цс17, дійшла висновку про те, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожного чергового платежу від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Як вірно встановлено колегією суддів, відповідно до матеріалів справи та встановлених судом першої інстанції обставин, кредитні кошти ОСОБА_2 були надані в користування на 18 місяців з 21.11.2006 року по 21.05.2008 року.

Порушення умов кредитного договору позичальником ОСОБА_2 відбувалося з 29.12.2006 року і саме з цього часу залишок заборгованості відповідачем не погашався, у зв'язку з чим загальний розмір нарахованої позивачем заборгованості збільшувався у кожну передбачену умовами договору дату для внесення відповідачем щомісячного платежу та до 21.08.2008 року, передбаченої договором дати виконання договору, ОСОБА_2 не виконав свої зобов'язання перед позивачем, при цьому банк звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 за кредитним договором, відповідно до штампу вхідної кореспонденції Кремінського районного суду, при відсутності поштового конверту, - 09 серпня 2017 року.

З урахуванням строку обізнаності позивача про порушення свого права та звернення до суду за захистом цього права тільки 09.08.2017 року, не зрозуміло наполягання апелянта на дійсність п.5.5. Умов щодо строку позовної давності - 5 років.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що строк позовної давності необхідно обчислювати не з дня, коли банк довідався про порушення свого права, відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, а від дати звернення позивача до суду.

Також, колегія суддів вважає такими, що не відповідають нормам матеріального права, доводи апелянта про те, що він має право на стягнення з відповідача процентів за кредитом та пені, а саме: 7204,00 грн. за період з 31.07.2012 року по 31.07.2017 року.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що останній, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у Постанові від 02.12.2015 року по справі № 6-249цс15, не звернув уваги на те, що проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустив позовну давність, у межах якої він міг звернутись до суду з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за кредитними договорами, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції переглянуто колегією суддів в межах доводів апеляційної скарги, порушень норм матеріального та процесуального права колегією суддів не встановлено, а тому підстави для скасування рішення, відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 листопада 2017 року у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді: