Справа № 237/4960/16-ц
Провадження № 2/237/482/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01.06.17 року м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Ліпчанського С. М.,

при секретарі: Бахтіяровій Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Марїнського районного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача суму основного зобовязання з урахування індексу інфляції у розмірі 24 630,75 грн., 3 % річних у розмірі 1 719,72 грн., витрати повязані з наданням правової допомоги, транспортні витрати в сумі 400 грн. та витрати по сплаті судового збору.

У судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

У судове засідання зявився відповідач, проти задоволення позовних вимог не заперечував

Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне.

01.03.2013 року ОСОБА_2 взяв в боргу у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13 350 грн., на підтвердження чого власноріч написав розписку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, та, в силу вимог ст. 306-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи справу суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідний оригінал розписки, складений відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк.

Оскільки сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час і визначили строки повернення грошей про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факти укладення договору позики між ними та їх умови.

Таким чином, відповідач взяв на себе зобов'язання повернути кошти, які мають виконуватись належним чином у встановлений строк, відповідно до умов договорів та вимог ЦК України.

Як вбачається з пояснень позивача у визначений в розписці строк відповідач позики в повному обсязі не повернув, свої зобовязання не виконав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 1719,72 грн. та інфляційні втрати у розмірі 11 280,75 грн.

Відповідачем до матеріалі справи не надано свого розрахунку штрафних санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Представником позивача до матеріалів справи надано виписки з договору про надання юридичної допомоги від 17.04.2017 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 844 від 02.04.2002 року, таким чином суд вважає, що вимоги про сплату послуг адвоката у розмірі 1 500 грн. є обґрунтованими.

Щодо позовних вимог у частині стягнення транспортних витрат в розмірі 400 грн.. позивачем не подано документів на підтвердження вказаної суми витрат, а отже суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 23, 202, 207, 526, 533, 610, 611, 625, 1046, 1047,1049, 1050, 1167 та керуючись ст.,ст. і, 88, 212, 213, 215, 224, 226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 24 630,75 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 1 719,72 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 витрати повязані з наданням правової допомоги у розмірі 1 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 витрати понесені у звязку зі сплатою судового збору у розмірі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Марїнський районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. М. Ліпчанський

Дата документу 01.06.17 року