Справа № 628/1371/17
Провадження № 2/628/772/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року Купянський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Клімової С.В.

при секретарі - Разєнковій Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Купянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2, до ОСОБА_3 сільської ради Купянського району Харківської області, третя особа: Управління Держгеокадастру у Купянському районі Харківської області, про визнання державного акту на землю та рішення сільської ради недійсними про визнання права власності на земельну ділянку, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, в інтересах якого а підставі довіреності діє ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 сільської ради Купянського району Харківської області, третя особа: Управління Держгеокадастру у Купянському районі Харківської області про визнання державного акту на землю та рішення сільської ради недійсними, про визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Купянський район., с. Сенькове, вул. Набережна, буд. 13, на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок зареєстрованого в книгу № 46 під реєстрованим № 7194 від 25.12.1995 року виданого на підставі рішення виконкому ОСОБА_3 сільської ради Купянського району Харківської області за № 33 від 20.10.1995. Вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями розташований на приватизованій земельній ділянці, яка належить позивачу на підставі державного акту про право власності на землю серії ХР № НОМЕР_1, виданого 05.05.1997 року на підставі рішення ОСОБА_3 сільської ради 22.02.1996 року, на земельну ділянку загальною площею 0,42 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка відповідно до цього державного акту знаходиться на території ОСОБА_3 сільської ради.

Позивач, маючи намір здійснити державну реєстрацію вищевказаної земельної ділянки на своє імя, звернувся до ТОВ «Земельно-кадастрове бюро м. Купянська» для виготовлення відповідної документації, проте йому було відмовлено, у звязку з тим, що підставою для розробки відповідної документації є держаний акт серії ХР № НОМЕР_1 від 05.05.1997 року, в якому вказано цільове призначення земельної ділянки, яке не відповідає діючому на сьогоднішній день земельному законодавству, а саме: для ведення особистого підсобного господарства. Крім того не зазначений розмір земельної ділянки та адреса її розташування.

Таким чином, невідповідність діючому законодавству правовстановлюючого документу на землю порушують права позивача, як власника будинку і є перепонами для реєстрації земельної ділянки в державному реєстрі речових прав та отримання кадастрового номеру на цю ділянку, у звязку з чим позивач, звернувся до суду з даним позовом.

Представник позивача - в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_3 сільської ради Купянського району Харківської області в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень проти позову не мають.

Представник 3-ї особи Управління Держгеокадастру у Купянському районі Харківської області в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не мають.

З'ясувавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так судом встановлено, що згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок за № 33 від 20.10.1995 року виданого Сенківською сільською радою, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Сенькове, вул. Набережна, буд. № 13. ( а.с. 8).

Згідно державного акту серії ХР № НОМЕР_1, виданого 05 травня 1997 року на імя ОСОБА_1 на підставі рішення ОСОБА_3 сільської Ради народних депутатів від 22 лютого 1996 року та який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1997 р. № 212, позивачу передавалась у приватну власність земельна ділянка площею 0,42 га, яка розташована на території ОСОБА_3 сільської ради. Землю передано для ведення особистого підсобного господарства. (а.с. 7).

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна.

В силу ст. 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки.

Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у звязку з порушеннями вимог Земельного кодексу позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно ст. 158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13).

Виходячи з цього, державна реєстрація є необхідною умовою чинності тих правочинів, обовязковість державної реєстрації яких встановлена законом.

Вказівка закону на обовязковість державної реєстрації правочину має на увазі презумпцію: немає державної реєстрації немає і правочину.

Так, виходячи з комплексного аналізу норм Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають правочини предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, а також обєкти розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення).

З наданих до суду документів, вбачається, що спірна земельна ділянка на підставі рішення ОСОБА_3 сільської ради від 22 лютого 1996 року була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. Крім того, ділянці не було присвоєно відповідний кадастровий номер та не вказано точну адресу розташування. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами на земельну ділянку, так як Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству.

На підставі викладеного враховуючи, що право власності на земельну ділянку не було зареєстровано, оскільки потрібна держреєстрація договору, саме з моменту її вчинення виникає право власності, а держреєстрацію не можливо зробити, оскільки Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству, тому суд вважає, що права позивача на вільне розпорядження земельною ділянкою були порушенні, у звязку з чим визнає вищевказаний державний акт не дійсним, та скасовує його реєстрацію.

Стосовно визнання права власності на земельну ділянку судом встановлено наступне.

Відповідно до Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, володіння, користування і розпорядження - це невід'ємні складові одного права - права власності.

Основна суть кожного із цих правомочностей являється спільною для всіх видів майна, а отже, і для майна земельного. Земельне законодавство ввело норми, що визначають специфіку реалізації цих правомочностей в земельних відносинах.

Право власності на землю гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Захист порушених прав власності на землю здійснює суд.

Цивільним кодексом України встановлюються, зокрема, такі способи захисту права власності: визнання права; поновлення порушеного права та присікання діянь, що порушують дане право; визнання угоди недійсною; визнання недійсним акта державного органу чи органу місцевого самоврядування; відшкодування збитків; відшкодування моральної шкоди тощо.

Cудом встановлено, що позивач позбавлений можливості скористатися своїми майновими правами та на власний розсуд розпорядитися нерухомим майном, так як Земельним Кодексом України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту. Тому враховуючи той факт, що позивач не може внести виправлення у Державний акт про право власності на земельну ділянку, у звязку з невірно вказаним цільовим призначенням земельної ділянки в державному акті та рішенні ОСОБА_3 сільської ради від 22 лютого 1996 року, суд приходить до висновку, що права позивача порушені та потребують захисту. Таким чином, оцінивши достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності , вимоги норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що позов є обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню, насамперед як спосіб захисту прав та інтересів позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст. ст. 78,81,116, 121, 152 ЗК України, ст. 373,374, 377, 378 ЦК України , суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2, до ОСОБА_3 сільської ради Купянського району Харківської області, третя особа: Управління Держгеокадастру у Купянському районі Харківської області, про визнання державного акту на землю та рішення сільської ради недійсними про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ХР № НОМЕР_1 від 05 березня 1997 року, який виданий 05 травня 1997 року на підставі рішення ОСОБА_3 сільської ради від 22 лютого 1996 року зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності, виданого на землю за 1997 р. № 212 на земельну ділянку загальною площею 0,42 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка відповідно до цього державного акту знаходиться на території ОСОБА_3 сільської ради, та скасувати його реєстрацію.

Визнати недійсним рішення ОСОБА_3 сільської ради від 22 лютого 1996 року про передачу у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0, 42 га. для ведення особистого підсобного господарства.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку загальною площею 0, 42 га, що розташована за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Сенькове, вул. Набережна, буд. № 13, з цільовим призначенням, згідно норм земельного законодавства України, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0, 25 га, та для ведення особистого селянського господарства 0,17 га.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Купянського міськрайонного суду

Харківської області ОСОБА_4