АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Одинака О. О., Перепелюк І. Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю представника позивача Снігура С.В., представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним за апеляційними скаргами ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2017 року,

встановила:

У липні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Позивач зазначав, що 11 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі -АКІБ УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 193/26/05-і. Згідно умов договору відповідачу було надано кредит в сумі 40 000 доларів США зі сплатою 12,5 процентів річних з кінцевим терміном повернення - 11 листопада 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення кредиту 11 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір поруки №193/26/05-і.

02 лютого 2015 року відповідачам були направлені вимоги про погашення заборгованості, однак станом на 24 червня 2015 року вони залишені без задоволення.

Посилаючись на невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, банк просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість, яка утворилася станом на 24 червня 2015 року, у розмірі 26956 доларів США 37 центів, з яких 23 809 доларів США 54 центи - заборгованість за кредитом, 3146 доларів США 83 центи - заборгованість за процентами, та пеню у розмірі 118 грн 63 коп.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідача ПАТ «УкрСиббанк».

Посилався на те, що при підписанні кредитного договору сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору, які передбачені законодавством для чинності цього правочину. Зокрема, в договорі не зазначено: ціну договору, абсолютне здорожчання кредиту, відносне здорожчання кредиту, сукупну вартість кредиту із врахуванням супутніх витрат, детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, кінцевої суми щомісячного платежу, сплати страхових сум.

На момент укладення кредитного договору в АКІБ «УкрСиббанк» не було відповідної банківської ліцензії на видачу валютних кредитів, а начальник відділення № 193 не мав відповідних повноважень на укладення такого договору, що суперечить вимогам ст. 244 ЦК України.

Посилався також на те, що визначений порядок розрахунку процентів за користування кредитом суперечить нормам чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини - ст. 638 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору), ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції чинній на момент укладення договору), ст. 19 Закону України «Про банки й банківську діяльність» (в редакції чинній на момент укладення договору), банк приховав від нього повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним, як позичальником свідомого вибору схеми кредитування, йому не було вручено примірника кредитного договору, а надано договір тільки для підписання.

Просив визнати указаний кредитний договір недійсним.

Відповідачка ОСОБА_4 також звернулась до суду із зустрічним позовом до відповідача ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним, посилаючись на те, що договір поруки №193/26/05-і від 11 листопада 2005 року вона не укладала та не підписувала.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» та зустрічних позовів ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсиббанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову скасувати, ухвалити нове рішення, яким цей позов задовольнити.

Заявники посилаються на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також з урахуванням норми ч. 3 ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Укрсиббанк» підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_3 - відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог, в т.ч. недоведеності отримання відповідачем ОСОБА_3 кредиту у розмірі саме 40 000 доларів США.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов в указаній частині слід задовольнити частково.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У справі встановлено, що 11 листопада 2005 року між АКІБ УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 193/26/05-і.

Згідно з пп. 1.1., 1.2.1, 1.2.2., 1.3.1 договору банк зобов'язується надати позичальнику у термін - 11 листопада 2005 року, а позичальник зобов'язується прийняти кредит в сумі 40 000 доларів США зі сплатою 12,5 процентів річних з кінцевим терміном повернення - 11 листопада 2026 року (а.с.4-13).

На забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів, а також сплати можливої неустойки (пені, штрафу) 11 листопада 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачкою ОСОБА_4 укладено договір поруки №193/26/05-і (а.с.14-15).

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту: придбання житлового будинку, який знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Кронштадська. 9.

Кредит надається шляхом видачі готівки через касу банку (п.1.5).

Встановлено, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши відповідачу ОСОБА_3 суму позики у 40 000 доларів США.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_3 та його представник зазначають, що у справі не доведено надання позичальнику усієї суми кредиту, при цьому відповідач стверджує, що отримав еквівалент біля 20 000 доларів США.

З такими доводами погодився і суд першої інстанції, пославшись на неданання позивачем заяви про видачу готівки, висновок судово-економічної експертизи № 44 від 03 жовтня 2016 року ( т.2, а. с. 24-35 ) про те, що станом на 24 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком за умови видачі банком коштів за кредитним договором в сумі 20000 доларів США відсутня ( п. 5 висновку).

Проте висновок суду першої інстанції про неотримання відповідачем кредиту у повному обсязі є помилковим.

Виходячи зі змісту ст. 527 ЦК України належне виконання зобовязання у договірних відносинах презюмується.

Строк виконання банком обов'язку передати ОСОБА_3 обумовлену кредитним договором суму у 40 000 доларів США минув 11 листопада 2005 року.

Після спливу указаної дати позичальник не пред'являв банку претензій щодо неотримання коштів в указаному розміру, певний період здійснював погашення кредиту у строки та в обсягах передбачених графіком погашення заборгованості, який розрахований, виходячи з суми наданого кредиту у 40 000 доларів США.

Отримання позичальником коштів у повному обсязі стверджується записами у витягу з особового рахунку ОСОБА_3, копією меморіального ордеру, фактом придбання позичальником житлового будинку, а саме на цю мету надавався йому кредит.

Указане спростовує доводи відповідача ОСОБА_3 та його представника про недоведення отримання позичальником коштів у повному обсязі.

Ненадання банком на вимогу суду оригіналу заяви про видачу ОСОБА_3 готівки з огляду на її знищення внаслідок спливу терміну зберігання не свідчить про недоведеність факту передання відповідачу коштів за кредитним договором у повному обсязі.

За нормою ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач ОСОБА_5 з часу укладення кредитного договору не заявляв претензій до банку про неотримання кредитних коштів у повному обсязі, не міг назвати конкретну суму отриманих чи неотриманих коштів, а лише фактично висловлював припущення про неотримання коштів у повному обсязі.

Як на доказ відсутності заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції послався на висновок №44 судово-економічної експертизи від 03 жовтня 2016 року (т.2, а.с.24-35), не звернувши уваги, що він є лише одним з доказів і що він підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.

Так, висновок експерта про відсутність заборгованості зроблено на підставі вихідних даних про отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 20 000, а не 40 000 доларів США, що не відповідає встановленим у справі обставинам.

З наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, який враховує суму отриманого позичальником кредиту (40 000 доларів США), умови кредитного договору, в т.ч. графік погашення заборгованості, процентну ставку, стан погашення за кредитом, вбачається, що станом на 24 червня 2015 року за кредитним договором заборгованість складає: 23 809 доларів США 54 центи - за кредитом, 3146 доларів США 83 центи - за процентами.

Колегія суддів погоджується з таким розрахунком, достовірність якого відповідачами не спростовано.

Висновок судової економічної експертизи №44 від 03 жовтня 2016 року не спростовує правильність наданого банком розрахунку.

При наведення розрахунків експерт не взяла до уваги умови договору.

Так, відповідно до п. 1.6 договору сторони погодили наступну черговість погашення заборгованості позичальника: 1) прострочені проценти, 2) прострочені комісії, 3) строкові проценти, 4) строкові комісії, 5) прострочена сума основного боргу, 6) строкова сума основного боргу, 7) штрафні санкції.

Цим пунктом договору сторони також передбачили, що у випадку перерахування коштів на погашення кредиту та/або процентів у порушення вищевказаної черговості з вини позичальника банк вправі самостійно перерозподілити кошти позичальника, що надійшли, відповідно з черговістю, викладеною у цьому пункті договору, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок.

Встановлено, що банк скористався указаним правом та навів розрахунок заборгованості з урахуванням порушення позичальником черговості погашення кредиту та процентів.

Натомість експертом указаного не взято до відома.

Експерт також при наданні висновку помилково врахував норми Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка не була чинною на час укладення кредитного договору, та норми постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка прийнята після укладення договору.

Отже, нарахована експертом заборгованість за кредитом та процентами не відповідає умовам договору, не враховує стану та часу сплати боржником сум на погашення зобов'язань.

Експерт зробив висновок експертизи про те, що наявний у справі розрахунок заборгованості зі сплати основної суми боргу та процентів не відповідає дійсному розміру станом на 24 червня 2015 року.

Зокрема, за розрахунками експерта заборгованість станом на указану дату складає: 23 819, 49 доларів США за кредитом та 3 224, 33 доларів США - за процентами, що наведено у додатку № 2 до висновку.

Наведені суми є більшими від пред'явлених банком вимог до відповідачів.

Тому висновок експерта не спростовує наявність пред'явлених до стягнення банком сум заборгованості за кредитом та процентами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно умов договору кредиту банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів та процентів.

Банк правомірно скористався правом дострокового повернення кредиту та процентів.

За наведених обставин та норм права з відповідача ОСОБА_3 на користь банку підлягає стягненню заборгованість: 23 809 доларів США 54 центи - за кредитом, 3146 доларів США 83 центи - за процентами.

Що ж стосується вимог банку про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь банку пені, то вони підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»,банк підставно заявив вимоги про стягнення пені в національній валюті.

Водночас нарахування пені має здійснюватись у гривнях шляхом визначення відповідного відсотку, передбаченого договором, від суми заборгованості та його множення на курс гривні на відповідний день нарахування пені, а не на курс гривні на день звернення до суду як про це заявив вимоги банк.

Розрахунок пені на відповідні дні у доларах США банком визначено правильно, що зазначено у розрахунках (а.с. 38).

Проте відповідні суми заборгованості баком визначено шляхом множення на курс гривні станом на 24 червня 2015 року, а не на курс гривні на кожен відповідний день нарахування пені.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зважаючи, що при визначенні розміру пені судом першої інстанції порушено норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Тому, на часткове задоволення вимог в цій частині з відповідача ОСОБА_3 на користь банку слід стягнути 106 грн 26 коп.пені, виходячи з наступного розрахунку: пеня за прострочення кредиту: 11,6962*0,02+13,1393*0,05+12,9500*0,08+12,9528*0,11+15,7496*0,13+15,7107*0,16+15,7579*0,19+25,0991*0,22+21,5539*0,22+22,8820*0,29+20,5898*0,27+21,0274*0,33+21,5257*0,14=43,39; пеня за прострочення процентів: 11,6962*0,03+13,1393*0,08+12,9500*0,13+12,9505*0,07+12,9528*0,09+15,7496*0,20+15,4124*0,02+15,7107*0,22+15,7684*0,06+15,7579*0,22+15,9543*0,18+25,0991*0,14+21,5539*0,32+22,8820*0,43+20,5898*0,41+21,0274*0,49+21,5257*0,21=62,87; загальна сума пені: 43,39+62,87=106,26.

Отже, на часткове задоволення апеляційної скарги рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обсягу задоволення позову до ОСОБА_3: з указаного відповідача на користь ПАТ «УкрСиббанк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором: 23 809,54 доларів США - за кредитом, 3 146,83 доларів - за процентами (всього 26956,37 доларів США), та пеню у розмірі 106 грн 26 коп.

Що ж до рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові до відповідачки ОСОБА_4, як до поручителя, то колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_4, яка є поручителем, суд виходив з того, що порука указаної відповідачки припинилася внаслідок спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку.

Суд при цьому зазначив, що у тексті первісної позовної заяви банк зазначив, що позичальник ОСОБА_3 припинив виконувати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором з липня 2014 року, а позов до поручителя пред'явлено у липні 2015 року.

При цьому суд першої інстанції послався на правові позиції Верховного Суду України у справі № 6-1451цс16, № 6-126цс16.

Колегія суддів не погоджується з указаними підставами відмови у позові до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з неї як з поручителя, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-2662цс15.

Водночас, якщо умовами договору кредиту передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, можна зробити висновок, що в разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Якщо банк пред'явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання, то в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справах № 6-272 цс16, № 6-1455цс17.

У справі, яка переглядається, кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає у такому ж розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як установлено кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно починається обчислення установленого ч. 4 ст. 559 цього ЦПК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Усупереч указаній нормі матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду України суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки вцілому з огляду на несплату ОСОБА_3 чергових платежів з липня 2014 року, оскільки з цих підстав мова може йти про припинення поруки лише в частині певних щомісячних зобов'язань.

У спірному випадку мова також не може йти про припинення поруки з огляду на реалізацію банком свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту до пред'явлення позову до суду не минуло шести місяців.

Зокрема, встановлено, що письмові вимоги про дострокове погашення кредиту банком надіслано відповідачам 02 лютого 2015 року, а позов пред'явлено 09 липня 2017 року.

Водночас колегія суддів дійшла висновку про безпідставність пред'явленого до відповідачки ОСОБА_4 позову про стягнення заборгованості, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-67 цс 11 від 19 грудня 2011 року, № 6-97 цс 13 від 25 вересня 2013 року 6-185 цс14 від 17 грудня 2014 року, № 6-2662цс15 від 20 квітня 2016 року.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки №193/26/05-і від 11 листопада 2005 року кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з позичальником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під згодою розуміється як візування поручителем змін до кредитного договору так і отримання згоди шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями тощо (а.с.14).

Як вбачається з матеріалів справи банк без згоди поручителя змінив розмір процентної ставки за користування кредитом понад встановлений термін з 12,5 % до 25% річних з 12 березня 2008 року, про що надіслав повідомлення позичальнику 22 лютого 2008 року.

Практично нову систему нарахування процентів банк застосував з 27 червня 2014 року.

Про це свідчать пояснення представника банку та стверджується змістом розрахунку заборгованості.

У матеріалах справи відсутні докази того, що зазначені зміни були погоджені з ОСОБА_4

Передбачене кредитним договором (п. 9.2) право банку на збільшення розміру процентної ставки не давало підстав банку не виконувати п. 2.1 договору поруки.

Ураховуючи наведені обставини, слід дійти висновку про те, що у спірному випадку відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя, що в силу положень ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Отже, у справі встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» без повідомлення і згоди поручителя ОСОБА_4 збільшило розмір процентної ставки за користування кредитом понад встановлений термін з з 12,5% до 25% річних, унаслідок чого збільшився обсяг відповідальності останнього, а тому наявні правові підстав для припинення поруки й відповідно відсутні підстави для стягнення з поручителя в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про відмову у позові до ОСОБА_4 не змінюється, то в указаній частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в указаній частині не дають підстав для його скасування, оскільки у цій частині воно є по суті правильним.

Що ж до апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову, то вона підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову в указаній частині, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Договір чи його частина можуть бути визнані недійсними у випадках, передбачених ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень та отриманням кредитних коштів ОСОБА_6 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

Як встановлено у справі підписанню сторонами договору передувала процедура погодження його умов, вивченню банком даних про платоспроможність позичальника.

Позивач до отримання кредиту був ознайомлений із щомісячними платежами, які повинні сплачуватись після отримання кредиту, власноручно підписавши графік погашення кредиту та відсотків, із якого видно сукупну вартість належного до повернення кредиту разом з відсотками за його користування (а.с.10-13).

Зазначеними доказами спростовуються доводи позивача про те, що відповідач не надав йому, як споживачу, повної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту.

Зазначаючи про неотримання відповідної інформації про умови кредитування у письмовій формі, про встановлення банком незаконних платежів у вигляді комісії, відповідач ОСОБА_3 посилається на порушення банком відповідних норми Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), проте указані Правила затверджені після укладення сторонами кредитного договору.

Указаний заявник також помилково посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції яка не була чинною на час укладення договору, він не скористався правом розірвати кредитний договір внаслідок надання йому недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації, а тривалий час користувався кредитними коштами, на перших порах виконував його умови, що також свідчить про його згоду та обізнаність з умовами договору.

Отже, у справі встановлено, що позичальник був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Відповідно висновок суду першої інстанції про те, що позичальник отримав від банку інформацію є обґрунтованими.

Наведене свідчить, що рішення суду першої інстанції у цій частині ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним сторонами не оскаржується.

У зв'язку із ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про скасування рішення суду першої інстанції у частині вирішення первісного позову відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат.

Позовні вимоги банку задоволено на 99,99 % (з розрахунку: заявлено до стягнення 26956,37 доларів США боргу та 108,63 грн пені, що вцілому в еквіваленті у національній валюті складає 592387,55 грн (26956,37*21,971761=592278,92+108,63); задоволено вимоги на 592385,18 грн (592278,92+106,26), 592385,18 грн від 592387,55 грн становить 99,99%).

Позивачем в суді першої та апеляційної інстанції інстанції сплачено 7673 грн 40 коп.

Зважаючи на процент задоволення позовних вимог з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню 7673 грн 37 коп. - витрат зі сплати судового збору (99,99% від 7673,40).

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2017 року в частині відмови в позові Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 26956 (двадцяти шести тисяч дев'ятсот п'ятдесяти шести) доларів США 37 центів, з яких 23 809 доларів США 54 центи - заборгованість за кредитом, 3 146 доларів США 83 центи - заборгованість за процентами, та пеню у розмірі 106 (ста шести) гривень 26 коп.

Сягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 7 673 (сім тисяч шістсот сімдесят три) гривні 37 коп. - витрат зі сплати судового збору.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. О. Одинак

І. Б. Перепелюк