АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/9477/14-ц Номер провадження 22-ц/786/863/17Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Обідіної О.І., Пікуля В.П.,

За участю секретарів: Лимар О.М., Зеленської О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 січня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу, що включає в себе розмір позики в сумі 50000,00 грн. та проценти в сумі 377 340 грн. за користування грошовою позикою, а також судовий збір в сумі 3 775,80 грн.

На підтвердження своїх вимог позивач вказувала, що 05.09.2011 вона позичила відповідачу ОСОБА_2 кошти в сумі 50 000,00 грн. без визначеного строку їх повернення, що підтверджується відповідною розпискою. Оскільки письмове звернення до відповідача з вимогою повернути борг залишено останнім без задоволення, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 січня 2017 року позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму коштів за договором позики в розмірі 50 000 грн. 00 коп. основного боргу та 377 340 грн. 00 коп. - відсотків за користування грошовою позикою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 3 775,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення, за наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2011 відповідач ОСОБА_2 взяла у позивача ОСОБА_3 грошову позику в сумі 50 000 грн. без визначеного строку повернення, про що в матеріалах справи мається відповідна розписка.

В рахунок забезпечення виконання позичальником свого обовязку щодо повернення позики сторонами в розписці встановлено, що за користування грошима позичальник повинен сплатити позикодавцю відсоток в розмірі 0,76% за кожен день користування, що складає 380 грн. на день до моменту повернення всієї суми. Станом на період від 05.09.2011 по 25.06.2014 (993 календарні дні) сума процентів за користування грошовою позикою складає 377 340,00 грн.

Кошти, як вказувала позивач, були передані відповідачу в момент підписання розписки.

Також, судом встановлено, що 25.06.2014 позивачем на адресу відповідача за № 6/116/1 була надіслана письмова вимога (телеграма) про повернення грошової позики та відсотків, копія якої знаходиться в матеріалах справи, але вимога була залишена відповідачем без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань згідно боргової розписки не виконала, на неї слід покласти обовязок повернути суму позики та сплатити проценти за користування нею.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Розписка є борговим документом, що підтверджує укладання договору позики, а підпис позичальника засвідчую вільне волевиявлення на укладання договору на певних узгоджених між сторонами умовах.

Правовою позицією, викладеною Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зі змісту розписки від 05.09.2011 вбачається, що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_3 50 000 грн для виплати заробітної плати працівникам ТОВ «Георесурс», тобто між сторонами було укладено договір позики, що в цілому не заперечувалося відповідачем (а.с. 9 т. 1).

Також як слідує з матеріалів справи, на момент укладення вказаного правочину, відповідач перебувала на посаді директора ТОВ «Георесурс», з якої звільнилася 08.09.2011.

Згідно п. 10.14 Статуту ТОВ «Георесурс» директор товариства має право, зокрема, здійснювати угоди та інші юридичні акти з подальшим затвердженням зборами Учасників, видавати доручення, відкривати в банках розрахунковий та інші рахунки (а.с. 99-110 т. 3).

Згідно відповіді № 3 від 10.01.2017, наданої головою Загальних зборів учасників ТОВ Гересурс» ОСОБА_4 на адвокатський запит, ОСОБА_2 у вересні 2011 року повідомляла учасників ТОВ «Георесурс» та отримала погодження на запозичення у працівниці ОСОБА_3 коштів для виплати заробітної плати робітникам та покриття витрат товариства в сумі 50 000 грн (а.с. 34 т. 3).

В свою чергу, на засіданні загальних зборів засновників ТОВ «Георесурс» 23.03.2011, їх учасники (засновники товариства) ухвалили надати, у разі виробничої необхідності, директорові підприємства ОСОБА_2 право запозичати у фізичних та юридичних осіб кошти на короткотривалий період (до 15 днів) та використовувати їх на виробничі цілі і уповноважили останню від імені товариства підписувати необхідні документи, про що зафіксовано у протоколі № 2 (оригінал) засідання загальних зборів (а.с. 176 т. 3).

З оригіналу прибуткового касового ордеру № 89 від 07.09.2011 слідує, що ТОВ «Георесурс» на підставі надання безпроцентної поворотної-фінансової допомоги прийняло від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 грн. (а.с. 174 т. 3).

В період з 06.09.11 по 09.09.11 працівникам ТОВ «Георесурс» з каси товариства було виплачено грошові кошти на загальну суму 37 755, 88 грн., що підтверджується відомостями на виплату грошей (а.с. 37-41 т. 3).

Відповідно до довідки № 7/9 від 07.09.2011, головним бухгалтером ТОВ «Георесурс» повідомлено, що кошти отримані ОСОБА_2 в інтересах ТОВ «Георесурс» у ОСОБА_3 за договором позики, в сумі 50 000 грн. дійсно, в повному обсязі витрачені на виплату заробітної плати працівникам підприємства (а.с. 9 т. 2).

Наведені обставини та докази свідчать про те, що ОСОБА_2 отримуючи позику діяла як директор ТОВ «Георесурс», та саме в інтересах товариства за погодженням його засновників, а отже вимога позивача щодо стягнення боргу повинна бути заявлена до вищевказаного товариства.

Однак, ОСОБА_3 з позовною вимогою про повернення коштів безпідставно звернулася особисто до ОСОБА_2

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без виконання вимог указаних норм права ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Проте у порушення вимог процесуального закону, місцевий суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув та безпідставно вважав, що отримавши кошти відповідач розпорядилася ними на власний розсуд, а використання даних коштів в інтересах підприємства не свідчить про те, що ТОВ «Георесурс» повинно повертати дані кошти. Крім того, останній висновок, на думку колегії суддів є передчасним та таким, що суперечить матеріалам справи, оскільки як зясовано з фактичних обставин справи, запозичені кошти були витрачені на виробничі цілі підприємства.

Достовірність наведених фактів підтверджена належними та допустимими доказами, що в свою чергу не спростовано позивачем.

Таким чином не дослідивши та не оцінивши належним чином доводи сторін щодо розписки від 05.09.2011, місцевий суд не встановив справжню природу цієї розписки та прийшов до помилкового висновку про порушення права позивача саме ОСОБА_2

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було ухвалене рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до положень п.4 ч.1. ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 січня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

полтавської області _____________ ОСОБА_1