АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: Булах А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 серпня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, третя особа : Секретаріат Кабінету Міністрів України про стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИЛА :

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача. Посилаючись на те, що відповідач не виконує рішення суду про поновлення його на роботі, просив стягнути з Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.01.2016 року по 23.06.2017 року в сумі 187788.90 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Киева від 09.08.2017 року позов задоволено. Стягнуто з Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за за період з 19.01.2016 року по 23.06.2017 року в сумі 187 788.90 грн.

В апеляційній скарзі Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Відповідач посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку доказів та помилковість висновків суду. Вважає, що судом безпідставно не ураховано того, що відповідач не є повноважним органом щодо видання наказу про поновлення позивача на роботі, такий наказ був виданий керівником Секретаріату КМУ, проте позивач на роботу не з'являвся, трудову книжку для внесення йому відповідного запису не надав, а доводи позивача про те, що йому не було відомо про видання наказу про його поновлення на роботі є безпідставними, оскільки він оскаржував дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження у зв'язку із виконанням рішення суду.

В суді апеляційної інстанції представник Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Представник Секретаріату КМУ - ОСОБА_3 просила задовільнити апеляційну скаргу.

Представник позивача ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважав встановленим,що з вини відповідача не виконується рішення суду про поновлення позивача на роботі,а відтак відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу з 19.01.2016 р. по 23.06.2017 року.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитися у повній мірі не може, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що відповідно до положень ст.309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Як убачається з матеріалів справи, сторони перебували у трудових відносинах. Наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 28.01.2013 року позивача було призначено директором Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на підставі укладеного з ним Контракту з терміном дії до 01.02.2016 року.

Наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року позивача було звільнено з роботи з підстав, передбачених контрактом за п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 року, скасовано наказ про звільнення позивача з посади директора Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, поновлено позивача на вказаній посаді, поновлено дію контракту від 28.01.2013 року, укладеного між позивачем та Господарсько-фінансовим департаментом Секретаріату Кабінету Міністрів України, та стягнуто з Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 131 032 грн. 50 коп.

Вказане рішення суду допущено до негайного виконання у частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.

З зазначених рішень убачається й таке не заперечується позивачем, що судом вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції тобто по 19.01.2016 року за 250 днів, виходячи з середньоденного заробітку в 524.55 грн.

Після зазначення представником позивача 24.10.2016 року реквізитів рахунку стягувача та утримання відповідних податків, платіжними дорученнями № 52 від 18.02.2016 року та № 829 від 02.11.2018 року відповідачем позивачеві були сплачені грошові кошти, стягнуті рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року (а.с.63,67-69).

Згідно із частиною п'ятою статті 235 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За змістом статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Звертаючись з даним позовом до Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, позивач послався на невиконання відповідачем рішення суду в частині негайного поновлення на роботі.

Проте, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року на Автопідприємство Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України обов'язок поновити позивача на роботі не покладався і як установлено під час апеляційного розгляду справи, таке перебуває поза межами його повноважень.

З долученої до справи копії наказу Міністра Кабінету Міністрів України № 433-к від 21.06.2016 року, на виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року позивача було поновлено на роботі з 19.01.2016 року ( а.с.50).

Разом із цим, суд не звернув уваги на вищезазначені обставини та не встановив особу, на яку покладено обов'язок виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, не залучив цю особу до участі у справі, не з'ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов безпідставного висновку про те, що невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі відбулося саме з вини відповідача та про наявність підстав для стягнення середнього заробітку на підставі ст. 236 КЗпП України.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями залучати до участі у справі на стадії апеляційного провадження осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту : У задоволенні позову ОСОБА_1 до Автопідприємства Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, третя особа : Секретаріат Кабінету Міністрів України про стягнення середнього заробітку - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 752/3103/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 10388 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.