АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3237/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Категорія:стягнення моральної шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Харківській області про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який подалі уточнив та просив стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 352 350 грн. за період з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року через ухилення відповідача від укладання з ним трудового договору за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із ТДІзПП у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області після його звільнення з роботи в ТДІзПП у м. Києві у зв'язку із переведенням із ТДІзПП у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він працював на посаді головного державного інспектора праці в ТДІзПП у м. Києві.

23 серпня 2013 року начальник ТДІзПП у Харківській області звернувся до начальника ТДІзПП у м. Києві з проханням звільнити його з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у м. Києві в ТДІзПП у Харківській області за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Наказом ТДІзПП у м. Києві №93 від 04.10.2013 р. ОСОБА_3 був звільнений з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області за п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України.

07.10.2013 року ОСОБА_3 подав відповідачу заяву про призначення на посаду головного державного інспектора праці від 07.10.2013 року, трудову книжку та інші необхідні документи. Проте, відповідач заяву ОСОБА_3 не розглянув, наказу не видав та на роботу не прийняв.

30.09.2015 року наказом ТДІзПП у Харківській області №40-к від 30.09.2015 р. позивач був призначений на посаду головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у зв'язку із переведенням із ТДІзПП м. Києва на роботу в ТДІзПП у Харківській області згідно п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Обґрунтовуючи підстави спричинення йому моральної шкоди, ОСОБА_3 вказував, що відповідачем, який ухилявся від укладання трудового договору та утримував трудову книжку, були порушені його права на працю, на її оплату, створені непереборні перешкоди для працевлаштування та прийняття на будь-яку роботу. Внаслідок протиправних дій відповідача він, позивач, втратив нормальні життєві зв'язки, які призвели до негативних змін, що призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, моральних страждань і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя. Шукаючи роботу, він був змушений приймати участь у конкурсах на заміщення вакантної посади в інших установах. Проте, в зв'язку з неправомірними діями відповідача, у керівництва цих установ склалося негативне судження з висновками про якість його професійності та зроблено висновок про недовіру, уникнення від спілкування, припинення взаємодії та співпраці, в наслідок чого відмовлено в прийнятті на роботу.

Протиправні дії відповідача, порушення права ОСОБА_3 на працю призвело до душевних страждань (судові процеси по відновленню права на працю, страх не знайти роботу та залишитися без засобів існування, сором, приниження, обурення, невротичні реакції), фізичних страждань внаслідок виниклої хвороби (головний біль, суттєве погіршення здоров'я), втрати немайнового характеру (неможливість продовжувати активне суспільне життя, втрата кар'єрного росту державної служби, неможливість працевлаштуватись в державному органі, порушення звичайного способу життя) та на думку позивача знаходяться в причинно-наслідковому зв'язку із завданою позивачу моральною шкодою.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 14 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що пред'явлення ним адміністративного позову до відповідача про нарахування і виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу з 07.10.2013 року по 29.10.2015 року перериває перебіг строку позовної давності.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що предметом позову була лише частина вимоги, право на яку має позивач. Крім того, відповідно до рішення Конституційного суду у справі за зверненням громадінина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення ст.233 КЗпП України у зв»язку з положеннями ст.ст.117,237-1 КЗпП України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу не своєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право на відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що дотепер відповідач не нарахував і не виплатив ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07.10.2013 року по 29.10.2015 року, а також не виплатив заробітну плату в межах суми стягнення за один місяць, тобто фактично не розрахувався з ним.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність поважних причин пропуску строку для звернення до суду, не врахувавши наявність судових рішень, що набрали законної сили та стосуються предмета спору.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 Головне управління Держпраці у Харківській області, посилаючись на пропуск тримісячного строку позовної давності, просить відмовити в її задоволенні та рашення районного суду залишити без змін.

Вислухавши пояснення учасників процесу,перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; б) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів поважності пропуску строку звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди в зв'язку з порушенням трудових прав, тому підстави для поновлення строку для звернення до суду з цим позовом, відсутні.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Територіальною державною інспекцією з питань праці у м. Києві, займаючи посаду головного державного інспектора праці відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів.

23 серпня 2013 року своїм листом ТДІзПП у Харківській області від 23.08.2013 № 01-19/5784 звернулася до ТДІзПП у м. Києві з проханням звільнити ОСОБА_3, головного державного інспектора праці відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів в порядку переведення до ТДІзПП у Харківській області.

Наказом №93 ТДІзПП у м. Києві від 04 жовтня 2013 року відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України ОСОБА_3 звільнений з посади головного державного інспектора праці в порядку переведення до ТДІзПП у Харківській області.

07.10.2013 року до ТДІзПП у Харківській області позивачем були надані заява про призначення на посаду головного державного інспектора праці від 07.10.2013 року, заповнена особова картка (форма П-2ДС (додаток) з відповідними додатками, копії документів про освіту, декларація про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, передбаченою Законом України «Про запобігання корупції», копія паспорту, копія військового квитка, дві фотографії, трудова книжка та інші, Ппоте відповідачем не було розглянуто заяву ОСОБА_3 від 07.10.2013 року та не видано ані наказу, ані розпорядження щодо прийняття на роботу, тобто не було укладено трудовий договір.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2015 року по справі №820/10521/15 частково задоволено позов ОСОБА_3 та зобов'язано територіальну державну інспекцію з питань праці у Харківській області винести наказ про призначення на посаду державного інспектора праці ОСОБА_3 відповідно до його заяви від 07.10.2013 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2016 року у справі №820/10521/15 встановлено неправомірність дій Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області (яка є правонаступником Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області), котрі полягають в ухиленні від укладання трудового договору з позивачем ОСОБА_3, запрошеним за погодженням між начальниками на роботу в порядку переведення із ТДІзПП у м. Києві на роботу в ТДІзПП у Харківській області, після його звільнення з роботи в ТДІзПП у м. Києві з 07.07.2013 р. по 29.09.2015 р.

Зі змісту постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2015 року по справі №820/10521/15 вбачається факт наявності вини Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області в ухиленні від укладення трудового договору з позивачем, в зв'язку час вимушеного прогулу становить проміжок часу з 07.10.2013 року по 29.09.2015 року.

Як вбачається з постанови Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2015 р. по справі №820/3761/16, судом встановлено, що Головне управління Держпраці у Харківській області утворено шляхом реорганізації Територіального управління Держгірпромнагляду у Харківській області та Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області і відповідно до абзацу другого пункту 2 Постанови №100 є правонаступниками їх прав та обов'язків.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що відповідач є правонаступником прав та обов'язків Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_3 спричинена моральна шкода у зв'язку із порушенням відповідачем його трудових прав в зв'язку з ухиленням від укладання трудового договору.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом иоральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо поррушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначаються законодавством.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95р.№4 (із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Як роз'яснено у п. 4 вказаної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити суб'єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлені ст.ст. 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав

(п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2015 року, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2016 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 року встановлено неправомірність дій Головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 було звільнено з роботи 04 жовтня 2013 року і призначено на посаду головного державного інспектора праці віділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області за переведенням з ТДІзПП у м. Києві 30.09.2015 року, наказом від 30.09.2015 №40-к, тобто майже через два роки після його незаконного звільнення, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв»язків та вимогало додаткових зусиль для організації свого життя.

Беручи до уваги звернення ОСОБА_3 до адміністративного суду в період з 2013 по 2016 р.р. за захистом своїх прав та доведеність порушення відповідачем його трудових прав, враховуючи, що предметом позову була лише частина вимог позивача, крім того, судове рішення, про відновлення його порушених трудових прав набрало законної сили 22.11.2016 року, колегія суддів вважає поважними причини пропуску строку для звернення ОСОБА_3 до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди та наявними підстави для його поновлення.

Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходив із положень ст. 23 ЦК України та враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, враховуючи засади розумності, співмірності та справедливості та вищенаведені обставини та вважає за доцільне стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, п.2 ч.1 ст 312, ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 березня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: