Справа № 463/2740/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/2402/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

з участю:позивачки ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального права. Стверджує, що суд дійшов до необгрунтованого висновку щожо неналежності доказів поданих позивачем, а саме листів відділу освіту та загальноосвітніх шкіл м. Винники про те, що діти не начаються у навчальних закладах м.Винники та акти обстеження побутових умов, які вказують на ту обставину, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації. Судом не взято до уваги пояснення представника органу опріки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, який зазначив, що спілкувався з ОСОБА_5 у телефонному режимі, яка підтвердила, що не прожитває разом з іншими відповідачами за адресою місця реєстрації вже давно, а її діти навчаються у м.Львові. Суд необгрунтовано відмовив позивачу у задоволенні клопотання про виклик в судове засідання свідків, які є сусідами та можуть підтвердити факт відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання протягом п»яти років. Відтак суд розглянув справу поверхнево, без з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Крім цього, звертає увагу, що позивач не може належним чином та безперешкодно здійснювати користування своїм майном, оскільки один з відповідачів має непогашену кредитну заборгованість у зв'язку з чим на її адресу регулярно надходять листи з претензіями та попередженнями про проведення опису та арешту майна, що спричиняє значні незручності для власника будинку. Крім того, відповідачі не сплачують житлово-комунальні послуги та не здійснюють догляд за будинком. Судом не взято до уваги, що ніхто з відповідачів не є членами її сім'ї і крім того втратили право користування житлом на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки були членами сім'ї колишнього власника будинку. Звертає увагу, що відповідно до висновків, що містяться в ухвалах ВСУ, чиним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі по справі родина ОСОБА_5 в судове засідання не з»явилися, судові повістки повернулися за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленною, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно частини 2 статті 305 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

За приписами статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Із змісту статті 4 ЦПК вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.03.2016 року посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської ДНК Ярошенко Ж.С. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачці ОСОБА_2 ( а.с. 17, 18).

Із довідки МКП «Винниківське» № 0317 від 14.03.2016 року всткнолено, що в будинку АДРЕСА_2 зареєстрована позивачка ОСОБА_2 та відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їхні діти: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2. ( а.с. 19).

З пояснень позивачки ОСОБА_2, з акту обстеження матеріально-побутових умов від 17.03.2016 року складеного комісією з участю представника Винниківської міської Ради ( а.с.20) встановлено, що відповідачі по справі родина ОСОБА_9 зареєстровані у спірному будинку у 2008 році за згодою попереднього власника батька позивачки ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, однак ніколи в будинок не поселялися та не проживали в ньому. Діти ОСОБА_9 навчаються в одній із Львівських шкіл, місце фактичного проживання ОСОБА_9 позивачці невідоме. ОСОБА_4 та померлий ОСОБА_11 були двоюрідними братами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з посиланням на Конвенцію про права дитини, Закон України «Про охорону дитинства» виходив із принципу захисту житлових прав дитини для їх нормального проживання, фізичного та розумового розвитку в належних санітарно- гігієнічних та побутових умовах.

Колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанції, враховуючи те, що долю дитини, її місце проживання, умови у яких дитина буде проживати визначають її батьки. Держава в особі органу опіки та піклування з допомогою соціальних служб тощо сприяє сім»ї у випадках передбачених Законами України у наданні необхідної матеріальної чи іншої допомоги з метою, щоб дитина розвивалася, росла здоровою, була забезпечена харчуванням, одягом, житлом та всім необхідним для її повноцінного розвитку.

Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України (далі ЦК) держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності.

Із змісту ст.383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 є власником спірного житлового будинку АДРЕСА_3 з 2016 року, що підтверджується правовстановлюючими документами (а.с.17,18).

Відповідачі по справі не є членами її сім»ї, були зареєстровані у будинку за погодженням із попереднім власником, в будинку не проживають, що підтверджується актами обстеження житлового будинку, поясненнями позивачки, долученими довідками із місця навчання дітей.

Статтею 156 Житлового кодексу України зазначено, що члени сім»ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вище зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що право членів сім»ї власника будинку (квартири) користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім»ї якого вони є. Із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім»ї.

Враховуючи те, що попередній власник житлового будинку ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року та з цього часу за відсутності згоди спадкоємців чи інших власників будинку втрачається право відповідачів на користування житлом.

Згідно статті 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи із змісту статті 309 частина 1 п.п.3, 4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 3,4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_13 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 30 січня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим будинком у АДРЕСА_4

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_14 в користь ОСОБА_2 1157,97 грн. судових витрат в рівних частках з кожного (по 578,98 грн.).

Рішення набирає законної сил из моменту його проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

Т.І.Приколота