АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6624/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцина В.Б.

Суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5 про визнання недійсним договору кредиту, договору іпотеки, про припинення поруки, зобов'язання вчинити дії,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому урахуванням уточнень остаточно просив:

-визнати недійсним кредитний договір №HAH2GL01270001 від 07 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ" ПРИВАТБАНК",

-визнати недійсним договір іпотеки №HAH2GL01270001 від 07 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ КБ" ПРИВАТБАНК', посвідченим нотаріально приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області зареєстрованим в реєстрі за № 1958 від 07 грудня 2006 року.

-визнати припиненою поруку за договором поруки №HAH2GL01270001 від 07 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_7 та ПАТ КБ" ПРИВАТБАНК".

-зобов'язати позивача повернути отриману суму кредиту сумі 31 556 доларів США 85 центів на наступні цілі: придбання квартири за адресою АДРЕСА_1, у розмірі 28950,00 доларів США 00 центів, а також 2606,85 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7 кредитного договору, а відповідача повернути отриману ним суму кредиту 34011,04 доларів США,

-зобов'язати приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області зареєстрованим в реєстрі за № 1958 від 07 грудня 2006 року та заборона № 1959 від 07 грудня 2006 року, виключити з реєстру іпотеку та заборонити відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Договором іпотеки укладеним між ОСОБА_3 та відповідачем ПАТ КБ" ПРИВАТБАНК" 07 грудня 2006 року, а саме нерухоме майно - двохкімнатну квартиру загальною площею 46,30 кв.м, житловою площею 31,00 кв. м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 07.12.2006 р. між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір №HAH2GL01270001. Відповідно до п.1.1. кредитного договору відповідач зобов'язався надати позивачу кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 07.12.2006 р. по 04.12.2026 р. включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 31 556,85 доларів США на наступні цілі: на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 28 950,00 доларів США та на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору у розмірі 2 606,85 доларів США. Але позивач зазначає, що він не отримував суму кредиту в розмірі 2606,85 доларів США. Більше того, пункти 2.1.3. та 2.2.7. кредитного договору, всупереч п.1.1. цього ж кредитного договору, не містять випадків та порядку сплати будь-яких страхових платежів позивачем. Також позивачем зазначено, що зміст багатьох пунктів договору суперечить чисельним нормам законодавства. Так, умови пунктів 1.1., 2.3.1., 2.3.3., 3.11., 6.2., 6.5.-6.9. кредитного договору про право відповідача в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку, нараховувати додаткові комісії за кредитом без узгодження з позивачем та розривати в односторонньому порядку кредитний договір. Крім того, відповідно до п.2.3.9. кредитного договору, відповідач має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позивача за кредитним договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань, у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором. Отже, відповідач за п.2.3.9. кредитного договору, на думку позивача, протизаконно намагається відмінити право позивача, надане останньому законом щодо захисту його персональної інформації та банківської таємниці відносно нього. Також позивач зазначає підставою для визнання судом недійсним договору іпотеки на підставі вимог щодо визнання недійсним кредитного договору. Що стосується підстав для визнання поруки припиненою, позивач посилається на те, що відповідач скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив умови кредитного договору, а саме дату виконання основного зобов'язання.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12 жовтня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити уточнену позовну заяву у повному обсязі. При цьому посилався на те, що рішення є необгрунтоване, незаконне, висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом порушені норми цивільного та матеріального права.

Вказав, що суд першої інстанції не провів повного та всебічного аналізу обставин, збору та дослідження доказів, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про надання документів щодо видачі частини суми кредиту у розмірі 2606,85 доларів США, судом не правильно було застосовано ст. 559 ЦК України.

Посилався на постанови Верховного Суду України № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року та №6-1301цс15 від 16.03.2016 року, №6-69цс11 від 21.05.2012 року за якими порука за договором поруки має бути визнана припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки відповідач листом-повідомленням №30.1.0.0/2-61207НАН0L604 від 18.11.2015 року розширив зміст основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту за кредитним договором, згоду на яку третя особа, як поручитель не надавала, тому порука має бути визнаною припиненою на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 не надано доказів невідповідності умов кредитного договору загальним вимогам чинності правочину, що передбачені ст. 203 ЦК України. Інші позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими, оскільки обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, спростовані матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, ОСОБА_3 не було наведено належних і допустимих доказів у розумінні статей 58-59 ЦПК України на підтвердження того, що оспрювані договори повністю або частково є недійсними на підставі ст. 215 ЦК України.

Посилання ОСОБА_3 на те, що окремі пункти оспорюваних договорів суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ст. 3, ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом пенею), порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року у справі №6-616цс15 зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Згідно з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі №6-170цс13 порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно ч.1, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Судовим розглядом встановлено, що 07.12.2006 р. між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ» ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір № №HAH2GL01270001.

Згідно до п.1.1. договору банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк з 07.12.2006 р. по 04.12.2026 р. включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 31 556,85 доларів США 85 центів на наступні цілі: на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 28 950,00 доларів США, на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору у розмірі 2 606,85 доларів США 85 центів.

Позивач зазначав, що він не отримував грошові кошти у розмірі 2 606,85 доларів США 85 центів. Більше того, позивач вказує, що зазначена грошова сума є прихованою вигодою банку, яка шляхом обману була зафіксована як борг.

Проте, відповідно до матеріалів справи, а саме кредитного договору № HAH2GL01270001 від 07 грудня 2006 року, п.1.1 було зазначено, що вказана грошова сума 2606,85 доларів США була перерахована на сплату страхових платежів.

У позові позивач посилався на те, що вказаним кредитним договором його було позбавлено право вільного вибору страхової компанії з одночасним вимаганням зміни умов договору або його розірвання. В матеріалах справи міститься договір особистого страхування від 07.12.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на підставі його особистої заяви (а.с.115-117).

Таким чином, вказані доводи позивача спростовані вищевказаними матеріалами справи.

У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення 1 параграфа глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України до грошових коштів належить і іноземна валюта, яка може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановлених законом, а відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Можливість кредитування в іноземній валюті передбачена ст. 47 Законом України «Про банки і банківську діяльність», згідно до положень якої кредитною операцією, зокрема, є розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрет. ПАТ КБ «Приват банк» має відповідний дозвіл Національного банку України № 22-2 від 04.12.2001 р. на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з Додатком до дозволу.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до Постанови ПВССУ №5 від 2012р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст. 215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст. 18,19 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Викладені в тексті договору умови, гарантії та інформація свідчать, що сторони усвідомлювали всі суттєві обставини для укладення договору, а саме, щодо природи та предмету правочину, умов надання та використовування кредитних коштів, валюти кредитування, можливості фінансових ризиків, прав та обов'язків сторін, відповідальності сторін, та інші обставини. Зі змістом договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в договорі та в подальшому він його виконував, сплачував платежі, тобто розумів його умови.

Положення оспорюваного договору щодо права банку в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку, нараховувати додаткові комісії за кредитом без узгодження з боржником та розривати в односторонньому порядку кредитний договір, передбачені лише у випадках неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Посилання позивача на те, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплати на користь банку за дії, які він здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, суд вважає обґрунтованими, у зв'язку з наступним.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, в редакції чинній на час укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно п.1.1 кредитного договору, ОСОБА_3 було надано кредит зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,04 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно з п.3.11. Кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. Кредитного договору.

За таких обставин, суд вважає, що сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за проведення додаткового моніторингу та надання фінансового інструмента за рахунок позивача, є незаконною.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справі 234/169/15-ц.

В той же час, визнання одного пункту договору протиправним не тягне за собою визнання недійсним кредитного договору в цілому.

Що стосується доводів позивача щодо пунктів кредитного договору, які розголошують банківську таємницю.

Згідно ст.9 ЗУ Про інформацію» всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного, одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань та функцій. Порядок доступу до персональних даних встановлений ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про доступ до публічної інформації».

Статтею 32 Конституції України проголошено право людини на невтручання в її особисте життя. Крім того, не допускається збирання, зберігання, використання поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Позивачем не обґрунтовано, яким саме чином положення п.2.3.9 кредитного договору, який передбачає, що банк має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позивача за кредитним договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов'язань, у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, порушено право позивача щодо захисту персональних даних.

З урахуванням вищевикладеного, судом не вбачається порушення прав позивача щодо захисту його персональних даних, оскільки особисті дані позивача можуть бути розголошені у випадку порушення умов договору, тобто в межах реалізації прав банку як кредитора у зобов'язанні.

Тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання кредитного договору недійсним, суд не застосовує строки позовної давності за клопотанням представника відповідача.

Крім того, з метою забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 07.12.2006 року було укладено договір іпотеки №HAH2GL01270001, де предметом іпотеки зазначено двохкімнатну квартира АДРЕСА_1, загальною площею 46,3 кв. м, житловою площею 31,0 кв. м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1.

Також між ОСОБА_7 та ЗАТ КБ « ПРИВАТБАНК» було укладено договір поруки.

В обґрунтування вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, позивач посилався на вимогу про визнання недійсним кредитного договору. В той же час, судом не було встановлено підстав для визнання його недійсним та відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Інших підстав для визнання договору іпотеки недійним суду надано не було.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень.

Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про визнання договору іпотеки недійсним задоволенню не підлягає.

Що стосується вимог позивача про визнання поруки припиненою, то слід зазначити наступне.

Порука є одним із способів забезпечення зобов'язань при укладенні кредитних договорів та має зобов'язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов'язання та про договори .

Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

Згідно з ч. 1ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ з розглдяу цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

В той же час, банком не було змінено умови договору при направленні листа про необхідність погашення боргу достроково, а лише реалізовано право банку у зв'язку з неналежним виконання основного зобов'язання боржником.

При цьому, згода поручителя на дострокове погашення боргу не потрібна.

Що стосується спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, то слід зазначити наступне.

Так, дійсно, листом-повідомленням № 30.1.0.0/2-61207HAH0L604 від 18.11.2015 року боржника було повідомлено про необхідність повернення боргу за кредитним договором.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

В той же час, п.12 договору поруки зазначено, що порука діє протягом п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Таким чином, судова колегія погоджується, що посилання позивача на сплив терміну пред`явлення вимоги до поручителя, не може бути прийнятий як підстава для визнання поруки припиненою, тому що це стосується лише випадків, коли в договорі поруки не вказано термін його виконання.

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту і відповідно договору застави без пояснення причин, однак, таким правом ОСОБА_3 не скористався, що свідчить про його згоду з умовами договору, з якими він погодився поставивши на договорі свій підпис та не відкликав свою згоду на протязі 14 днів.

Крім того ОСОБА_3 виконував умови договору які підписав, свою згоду не відкликав, будь-яких зауважень чи застережень не висловив.

Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам цивільного законодавства, при укладенні договору дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору, та договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позову. Доводами апеляційної скарги вказаний висновок не спростовано.

З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, керуючись ч. 1 ст. 308 ЦПК України, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308,313, 314, 315, 317, 319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 -відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 12 жовтня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії