Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/36/17 Головуючий у 1-й інст. Свінцицький Л. В.
Категорія 48 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Павицької Т.М.

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.М.

секретаря судового

засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з названим позовом, вимоги якого в подальшому уточнив та просив поділити спільну сумісну власність подружжя автомобіль ВАЗ 210430-20, днз АМ 9308АО, 2008 року випуску, виділивши його у власність ОСОБА_3 із виплатою компенсації вартості ? частини у спільній сумісній власності подружжя в сумі 30 209 грн.; поділити господарство 2 корови та 2 коня, виділивши йому у власність 2 коня, а відповідачу 2 корови. В обґрунтування вимог зазначив, що із 06.02.1995 року по 20.01.2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_6 Під час шлюбу ними був придбаний автомобіль ВАЗ 210430-20, днз АМ 9308АО, 2008 року випуску, який був зареєстрований на імя ОСОБА_3, 2 корови та 2 коня, за якими він доглядав та купував їм корм. 24.01.2017 року відповідач подарувала автомобіль своєму сину ОСОБА_4 У звязку із наведеним, просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року позов задоволено частково. Визнано автомобіль ВАЗ 210430-20, днз АМ 9308АО обєктом права спільної сумісної власності власності подружжя та визнано право власності по ? частині на кожного із них. Виділено у власність вказаний автомобіль ОСОБА_3 та стягнуто із неї на користь ОСОБА_2 30 209 грн. компенсації за частку автомобіля. В решті позовних вимог відмовлено та вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Зокрема, зазначає, що автомобіль придбаний за кредитні кошти ОСОБА_3, які вона особисто виплачувала, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.1995 року по 20.01.2017 року. Від шлюбу у сторін 23.06.1996 року народився син ОСОБА_4.

06.03.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитно-заставний договір ZRRWAK20450263, за яким остання отримала кредит для придбання автомобіля.

07.03.2008 року ТОВ «Наталка ЛТД» та ОСОБА_3 уклали договір купівлі - продажу автомобіля ВАЗ-21043, 2008 року випуску, вартістю 38 985 грн.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» №353 від 13.03.2017 року станом на 13.03.2009 року ОСОБА_3 повністю здійснила погашення заборгованості перед Житомирським РУ згідно кредитного договору ZRRWAK20450263.

В апеляційній інстанції ОСОБА_3 пояснила, що спірний автомобіль використовувався в інтересах сім'ї, керував автомобілем позивач, вона не має водійського посвідчення, більше 12 років вона отримує пенсію за віком.

Встановлено, що на час придбання сторонами спірного автомобіля їхньому сину ОСОБА_7 було 11 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Визнаючи спірний автомобіль спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що він був придбаний у період шлюбу та за спільні кошти сторін. Доказів про придбання вказаного автомобіля за особисті кошти ОСОБА_3 не надано.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За договором купівлі - продажу від 24.01.2017 року ОСОБА_3 спірний автомобіль продала ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_3 підтвердила, що після розірвання шлюбу вона продала спірний автомобіль сину ОСОБА_4

Згідно звіту про оцінку рухомого майна від 02.03.2017 року ринкова вартість автомобіля ВАЗ 210430-20, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 60 418 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов до обгрунтованого висновку, що оскільки спірний автомобіль, який є спільним майном подружжя проданий, кошти від його продажу використані не в інтересах сім'ї, а тому ОСОБА_2 має право на компенсацію вартості ? частини вказаного автомобіля.

Рішення суду в частині задоволенні вимог про визнання транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/2 частини вартості автомобіля ВАЗ 210430-20, реєстраційний номер НОМЕР_1, є законним та обгрунтованим, постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його зміни або скасування в цій частині немає.

Разом з тим, судове рішення в частині задоволення вимог про визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобіля за кожним, виділення ОСОБА_3 у власність автомобіль ВАЗ-210430-20, реєстраційний номер НОМЕР_1 не ґрунтуються на законі та не відповідає обставинам справи.

Встановлено, що на даний час право власності на спірний автомобіль належить ОСОБА_4 Державна реєстрація права власності на автомобіль за ОСОБА_4 проведена на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2017 року, дійсність якого у судовому порядку не спростована.

Тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову в цій частині. З огляду на наведене рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у їх задоволенні. В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року в частині визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на ? частину автомобіля за кожним, виділення ОСОБА_3 у власність автомобіль ВАЗ-210430-20, реєстраційний номер НОМЕР_1 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді