У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Журавель В.І., Закропивного О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 3 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 січня 2016 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність транспортний засіб - автобус ЗАЗ А07А3-644 та передати його у його користування строком на 50 днів, а він зобов'язався сплатити товариству адміністративний платіж, авансовий платіж, комісію за передачу транспортного засобу, у встановлений термін сплачувати лізингові та інші платежі та у випадках і в порядку, встановлених договором, повернути відповідачу транспортний засіб в стані, в якому він був переданий йому у користування з урахуванням нормального зносу. Зазначав, що нотаріальна форма договору, укладеного між ним та відповідачем, не була дотримана, а також у відповідача відсутня ліцензія з надання відповідних фінансових послуг, що є підставою для визнання договору недійсним. Вважав, що умови вказаного договору є несправедливими, та порушують його права як споживача, а адміністративний платіж не є лізинговим платежем у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати договір фінансового лізингу від 20 січня 2016 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з відповідними додатками недійсним, та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь грошову суму, сплачену на виконання договору фінансового лізингу, в розмірі 63 360 грн, а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 3 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 20 січня 2016 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 63 360 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. ст. 203, 215, 227, 799, 806 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дійшли до обґрунтованого висновку про те, що договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму), а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому сиди правильно зазначили, що спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема п.п. 1.4, 3.5, 4.3.6, 8.3, 8.13, 12.12 оспорюваного договору фінансового лізингу, про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - п. 4.3.6 договору); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не визначених в договорі (п. 11 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону - п. 3.5 договору, з якого вбачається, що лізингодавець фактично не несе відповідальності щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо).

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що сторонами при укладенні спірного договору фінансового лізингу не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення, спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, унаслідок чого наявні підстави для визнання такого договору недійсним.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 3 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 2 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта В.І. Журавель О.В. Закропивний