ЄУН 174/581/17
н/п 2/174/369/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2017 року м.Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого - судді Борцової А.А.,
з участю секретаря - Килинчук Л.Л.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Корольова В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, вказуючи, що він проходив військову службу у Збройних силах з 30.09.1982 р. по 06.02.1985 р., в тому числі приймав участь у бойових діях на території республіки Афганістан з 21.12.1982 р. по 06.02.1985 р. В грудні 1983 року отримав осколкові поранення голови, шиї, тулубу, живота, правої верхньої кінцівки та обох нижніх кінцівок. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 2026 від 22.06.2014 р.) було встановлено, що отримані ним поранення, МВТ, контузія головного мозку та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. В подальшому отримані ним ушкодження здоров`я призвели до розвитку таких захворювань: артеріальна гіпертензія, атеросклеротичний кардіосклероз, вегето-судинна дистонія, післятравматична та дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст. з двосторонньою пірамідною недостатністю, лікворо-гіпертензивним, вестибуло-атактичним, церебростенічним, астено-невротичним та цефалічними синдромами, мнестичними розладами. Післятравматичний остеохондроз попереково- крижового відділу хребта, спондилоартроз зі стійким больовим і м`язево-тонічним синдромами і захворювання: хронічний гепатит, хронічний холецисто-панкреатит, виразкова хвороба 12-палої кишки, як наслідок перенесених в ДРА вірусного гепатиту «А» і черевного тифу. При первинному огляді МСЕК йому була встановлена 3 група інвалідності з 28.08.2014 р. У 2016 році при черговому огляді МСЕК встановлена 3 група інвалідності, причина якої є поранення, контузія та захворювання, пов`язані з участю у бойових діях та перебуванні на території іншої держави, була підтверджена та залишена без змін. Окрім того, йому було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: протипоказана робота, пов`язана зі значними фізичними та нервово-психічними навантаженнями, рекомендовано лікування у невропатолога, гастроентеролога. Після проходження військової служби часто турбували головні болі, підсилюючи при зміні погоди, фізичному навантаженні, запаморочення, підвищений артеріальний тиск, похитування при ході, періодичні болі у серці, колючі, стискаючі, порушення сну, зниження працездатності. В зв`язку з інвалідністю він відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Його звичні життєві зв`язки порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. Негативні наслідки травми (контузії) та пов`язаних з ним захворювань він буде відчувати усе своє подальше життя. Постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями, він вимушений займатися реабілітацією, тоді як бажав би приділяти свій час близьким людям, як наслідок, рівень взаєморозуміння між членами його сім`ї значно знизився. У зв`язку зі зниженням працездатності позивача та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах з оточуючими людьми, колегами. Через свою інвалідність позивач вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні. Спричинену йому моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних переживань та страждань. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною його дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати лише суто умовний вираз. Отже, він є військовослужбовцем, рядовим запасу, який отримав 3 групу інвалідності, причиною якої є поранення (контузія), пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади. Сам факт виникнення у позивача захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, з настанням таких негативних наслідків, як визнання його інвалідом 3 групи, із протипоказаннями щодо умов і характеру праці, свідчить про те, що позивач в силу ч.1 та п.1 ч.2 ст.23 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, і яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він пізнав. Просить стягнути з Міністерства оборони України на його користь 100 000.00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
За клопотанням сторін, судовий розгляд справи проведено у режимі відеоконференції.
Позивач в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.
Представник позивача за дорученням Прудська А.О. в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі посилаючись на вищевказані обставини, просить позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що Міністерство оборони України не являється правонаступником МО СРСР, оскільки формування Збройних Сил України розпочато на підстави Постанови Верховної ради України від 24 серпня 1991 року, Держава Україна фактично взяла на себе зобов`язання по забезпеченню соціального захисту колишніх військовослужбовців, яким є позивач, який також користується відповідними гарантіями, однак моральна шкода не являється різновидом вказаних соціальних пільг, тому застосування у даному випадку норм про правонаступництво держави України неможливо. Крім того, проходження строкової військової служби не охоплюються поняттям дії джерела підвищеної небезпеки. Діями МО України або його посадових осіб позивачу не було завдано будь-якої шкоди, тому підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні, а у задоволенні позову просить відмовити.

Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам.

Так, судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с.9), проходив службу з 30.09.1982 по 06.02.1985 р.р. в Збройних Силах СРСР, в тому числі з 21.12.1982 по 06.02.1985 р.р. в Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується копією довідки за вих. № 82 від 26.06.2017 року, яка видана Верхньодніпровським об`єднаним районним військовим комісаріатом Дніпропетровської області (а.с.10) та копією військового квитка ОСОБА_2 (а.с.11-12).

Факт знаходження у причинному зв`язку поранень та захворювань позивача ОСОБА_2 з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, підтверджується копією витягу з протоколу № 2026 від 22.07.2014 року засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у рядового у відставці ОСОБА_2 (а.с 13), копією висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 16.06.2014 року № 48Д відносно ОСОБА_2 , складеного спеціалістом у галузі судово-медичної експертизи, судово-медичним експертом Бандура С.П., згідно з яким рубці, виявлені у ОСОБА_2 , є наслідком загоєння вогнепальних поранень осколкових зарядів, давність яких може відповідати періоду проходження військової служби в ДРА з 21.12.1982 по 06.02.1985 р.р.

Згідно з копією довідки до акту огляду МСЕК № 1196 від 01.09.2014 р., позивачу ОСОБА_2 з 28.08.2004 року була встановлена ІІІ група інвалідності, причина інвалідності - поранення, контузія, пов`язані з участю в бойових діях і перебування на території іншої держави (а.с. 16)

Згідно з копією довідки до акту огляду МСЕК № 965 від 22.06.2016 р., позивачу ОСОБА_2 на строк до 01.09.2019 р. була встановлена ІІІ група інвалідності, причина інвалідності - поранення, контузія, пов`язані з участю в бойових діях і перебування на території іншої держави (а.с. 17)

Позивач ОСОБА_2 , у період 2014-2017 р.р. неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у лікувальних закладах, в тому числі, з приводу наслідків перенесеної ЧМТ у 1983 р. при виконанні інтернаціонального обов`язку в ДРА (а.с.18-23).

Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, у тому числі компенсації за моральні страждання вже враховані чинним законодавством.

Згідно з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Згідно з ст.4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Постановою Верховної ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування в Україні», всі військові формування, дислоковані на території України, підпорядковано Верховній Раді України; утворено Міністерство Оборони України; Урядом розпочато створення Збройних Сил України .

Відповідно до ст.17 Конституції України, забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначається законом.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сім`ї.

Згідно з ст.2 Закону України «Про Збройні Сили України», правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Згідно з ст.ст.3,7 вказаного Закону, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, керівництво ЗСУ в межах, передбачених Конституцією України, здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України. Начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України.

Таким чином, за виконання конституційного обов`язку відповідає Держава в особі Президента України як Головнокомандувача та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу. Це підтверджується також змістом Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України», Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Відповідно до наведених законодавчих актів України, держава в особі Міністерства оборони України забезпечує соціальний захист своїх громадян.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач проходив строкову військову службу у складі діючої армії Збройних Сил Радянського Союзу в період з 30.09.1982 р. по 06.02.1985 р.р., в тому числі приймав участь у бойових діях на території республіки Афганістан з 21.12.1982 р. по 06.02.1985 р., де в грудні 1983 року отримав поранення, внаслідок чого є інвалідом ІІІ групи та на нього поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим, Законом України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року не передбачено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями держави в особі Радянської армії, а визначена відповідальність за соціальний захист колишніх військовослужбовців.

Крім того, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не передбачена відповідальність Міністерства оборони України за події, які відбувались на території Афганістану в радянські часи, а встановлена відповідальність за соціальний захист ветеранів війни та учасників бойових що не тотожним з обов`язком по відшкодуванню моральної шкоди .

Таким чином, оскільки позивач проходив строкову військову службу та приймав участь у бойових діях у період існування Української Радянської Соціалістичної Республіки, коли Збройні Сили України та інші військові формування створені не були, то порядок відшкодування моральної шкоди, який визначений ст.1167 ЦК України, передбачений для деліктної відповідальності, на спірні правовідносини не поширюється, тому підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні, а у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

На підставі ст.ст.17, 56 Конституції України, ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про правонаступництво України», ст.ст.2,3,7,16 Закону України «Про Збройні сили України», ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.ст.23,1167,1174 ЦК України, ст.ст. 3,4,7,11, 27, 31, 59, 60, 61, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.
Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення складено 15.12.2017 року
Головуючий - суддя : підпис А.А.Борцова