Справа №489/1443/15-ц 21.06.2017 21.06.2017 21.06.2017
Справа № 489/1443/15-ц
Провадження № 22ц/784/1439/17 Головуючий у 1-ї інстанції Коваленко І.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

21 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2015 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»

(далі ПАТ «ВТБ Банк»)

до ОСОБА_4, ОСОБА_3,

ОСОБА_5

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за договором в розмірі 73 483, 74 долара США.

Позивач зазначав, що 25 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_4 було укладено генеральну угоду №14МГУ/2007, згідно умов якої останній відкрито кредитний ліміт на суму, яка не повинна перевищувати 500 000 доларів США.

В рамках цієї угоди, того ж числа ОСОБА_4 уклала з Банком кредитний договір на суму 160 000 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 25 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_3, та банком і ОСОБА_5 були укладені окремі договори поруки. Згідно додаткових угод до вказаних договорів поруки у разі невиконання позичальником зобовязань по кредитному договору ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відповідають як солідарні боржники.

У звязку з порушенням сплати чергових платежів та невиконанням зобовязань за кредитним договором, станом на 21 листопада 2014 року утворилася загальна заборгованість в розмірі 73 483, 74 долара США , що еквівалентно 1 112 989 грн. 65коп..

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2015 року позов банка задоволено частково, ухвалено про стягнення на його користь в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 72 257 доларів США 79 центів заборгованості за кредитом, 885 доларів США 11 центів процентів та 5 162 грн. 38 коп. пені. Також стягнуто в рівних частинах з кожного із відповідачів на користь банка судовий збір в розмірі 3654 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неповне зясування судом всіх обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні вимог банка в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При вирішенні справи судом встановлено, що 25 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та відповідачкою ОСОБА_4 в рамках генеральної угоди від того ж числа №14МГУ/2007 (а.с.13) та договору про внесення змін № 1 до генеральної угоди від 5 липня 2010 року (а.с.14-16) укладено кредитний договір № 14М-14МГУ/2007, відповідно до умов якого позичальник ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 160 000 доларів США зі сплатою 13% річних та строком повернення до 25 квітня 2014 року (а.с.17).

25 лютого 2013 року між тими ж сторонами укладено договір про внесення змін №7, відповідно до якого кредитний договір викладено в новій редакції зі зміною кінцевого строку повернення кредиту до 25 квітня 2017 року (а.с.5-31).

За заявою ОСОБА_4 на видачу готівки № TR.1499.1. від 25 квітня 2007 року остання отримала кредитні кошти в розмірі 160 000 доларів США (а.с.40).

За матеріалами справи, відповідачка ОСОБА_4 особисто була ознайомлена з умовами кредитування, ще до підписання договору, подала заяву про укладення договору саме з такими умовами, при сплаті процентної ставки у розмірі 13% річних, сплачувала щомісячні платежі відповідно до встановленого графіку, які відповідали розміру виданого банком кредиту та 13% процентної ставки, та використала отримані кредитні кошти не на споживчі цілі, а на підприємницьку діяльність.

В забезпечення виконання за кредитним договором 25 квітня 2007 року додатково було укладено окремі договори поруки між банком, ОСОБА_4 та поручителем ОСОБА_3, а також банком, позичальником і поручителем ОСОБА_6, відповідно до умов яких останні відповідають як солідарні боржники (а.с.32, 36).

25 лютого 2013 року вказані договори викладено в новій редакції з урахуванням умов укладеного між банком та позичальником договору про внесення змін № 7 від 25 лютого 2013 року (а.с.33-35, 37-39).

Відповідно до пункту 2.1 договору поруки у разі порушення позичальником взятих на себе зобовязань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі.

За таких обставин, наявні у справі докази, свідчать про те, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх умов кредитного договору та договорів поруки, які були укладені у письмовій формі встановленої законом та волевиявлення сторін при їх підписанні було вільним.

Виходячи з вимог статей 526 і 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, позичальник ОСОБА_4, яка за умовами договору зобовязана здійснювати оплату вартості послуг, які надаються банком при здійсненні розрахунково-касового обслуговування рахунку в розмірі, строки та порядку, визначеними цим кредитним договором, порушила строки сплати чергового ануїтентного платежу, чим допустила порушення взятого на себе зобовязання.

Станом на 21 листопада 2014 року банком нарахована заборгованість, яка складається із: 72 257 доларів США 79 центів заборгованості по кредиту, 885 доларів США 11 центів заборгованості по процентам та 340 доларів США 84 цента пені, що еквівалентно 5 162 грн. 58 коп. за курсом НБУ на вказаний день (1 долар США 15,146грн.).

У звязку з порушення позичальником ОСОБА_4 грошових зобовязань на її адресу 3 жовтня 2014 року банком надіслано лист-вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та сплати інших платежів по договору протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги (а.с.42) та 5 листопада 2014 року відповідні вимоги банком направлено на адреси проживання поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.44, 46).

Таким чином, у відповідності до вимог частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору, позивач скористався правом на дострокове стягнення всієї заборгованості, змінивши тим самим строк повернення кредиту.

Суд першої інстанції установивши такі факти, вірно визначився із характером спірних правовідносин, врахував положення статей 526, 553-599, 1049, 1054 ЦК України, відповідні умови договору, а також наявність інших обставин, які мають істотне значення для справи, і обґрунтовано задовольнив позов банка частково, в тому числі в частині солідарного обовязку поручителя ОСОБА_3 відповідати спільно з позичальником за виконання ним зобовязання у відповідності до вимог параграфа 2 глави 49 книги пятої ЦК України.

Твердження ОСОБА_3 в апеляційній скарзі щодо нечесної підприємницької діяльності з боку банка, та введення ним в оману відповідачів, не доведені за допомогою належних доказів, а ґрунтуються тільки на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу для ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя.

Так, відповідно до статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, уклавши договір, в якому зазначили про відповідальність поручителя за порушення зобовязань із погашення кредиту солідарно з позичальником, сторони погодили умови цього кредитного зобовязання, забезпеченого порукою, а також межі відповідальності поручителя.

Окрім цього, доводи апеляційної скарги щодо не дотримання банком прав споживача, та не надання йому повної та достовірної інформації стосовно отриманого ним кредиту, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки поручитель не є споживачем фінансових послуг, так як його відповідальність обмежується умовами забезпечення виконання зобовязання та регулюється виключно положеннями статей 553-559 ЦК України.

За цих підстав, процедура переддоговірної роботи між банком та позичальником до підписання ними кредитного договору, не впливає на права та обовязки поручителя, який взяв на себе відповідальність за свідомо укладеним позичальником договором.

Щодо загального змісту апеляційної скарги поручителя ОСОБА_3, то вона не містить перелік обставин, які не були зясовані судом та вплинули на невірне вирішення ним справи в частині солідарного стягнення боргу з поручителя, а її доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, так як є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом, а також додатково містить тлумачення різних норм права щодо взаємовідносин позичальника та кредитора при наданні фінансових послуг, та не стосується належного виконання обовязку поручителя.

Стосовно захисту відповідачкою ОСОБА_3 прав позичальника за кредитом ОСОБА_4, то у неї відсутня довіреність на право представлення інтересів іншого відповідача, яка не позбавлена права на самостійний захист свого інтересу.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першій інстанції.

Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді О.В.Локтіонова

ОСОБА_7