Ухвала

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 06 вересня 2007 року з Баталічевою І.М. укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 24 295,34 доларів США зі сплатою 10,08 % річних за користування кредитними коштами на строк до 05 вересня 2012 року. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконала, у зв'язку з чим станом на 11 грудня 2012 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 068,44 доларів США.

Вимоги кредитного договору було забезпечено шляхом укладення між сторонами кредитного договору заставного договору, предметом якого є автомобіль Мазда-6, реєстраційний номер НОМЕР_1, та договору поруки, укладеного 20 жовтня 2010 року між публічним акціонерним банком «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 068 доларів 44 центи США, що є еквівалентом 134 366 грн 84 коп. та стягнути з відповідачів у солідарному порядку 10 тис. грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року скасовано у частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», провадження у цій частині закрито.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції

З касаційної скарги вбачається, що судові рішення оскаржуються в частині позовних вимог до ОСОБА_3, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 06 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та Баталічевою І.М. укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 24 295 доларів 34 центи США зі сплатою 10,08 % річних за користування кредитними коштами на строк до 05 вересня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за даним договором між сторонами кредитного договору 06 вересня 2007 року укладено договір застави рухомого майна, відповідно до якого у заставу передано автомобіль Мазда-6, реєстраційний номер НОМЕР_1. Також назабезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом установлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_3 кредит у розмірі, встановленому договором.

Проте на порушення зазначених норм закону й умов договору ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, допустивши заборгованість, а 16 лютого 2010 року видала довіреність, якою уповноважила ПАТ КБ «ПриватБанк» розпоряджатися заставним майном - автомобілем Мазда-6, реєстраційний номре НОМЕР_1, який передано позивачу згідно з актом прийому-передачі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник вжила всіх можливих заходів для належного виконання зобов'язання за кредитним договором, а саме: за умови утворення заборгованості за кредитом та неможливості повернення кредитних коштів позивачу, передала в рахунок погашення кредитних зобов'язань рухоме майно, однак позивачем своєчасно не були вжиті всі заходи для реалізації заставного майна та безпідставно нарахована заборгованість за кредитним договором.

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції в частині вимог до ПАТ «Акцент-Банк», закривши провадження у цій частині на підставі 205 ЦПК України, у решті рішення місцевого суду залишив без змін.

Проте з рішенням апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 14 червня 2012 року «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» наголошено, що висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

При новому розгляді справи, суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд, всупереч зазначеним нормам закону, висновків і мотивів, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, з яких були скасовані рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2014 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року, не врахував.

Зокрема, суд касаційної інстанції у вказаній вище ухвалі зазначав, що умовами кредитного договору визначений порядок виконання зобов'язань боржником і вказаний договір не містить такого способу виконання як передача кредитору автомобіля, унаслідок чого боржник у подальшому звільняється від виконання договірних зобов'язань.

Проте суди на порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України при повторному розгляді справи уваги за це не звернули, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що піддягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам позивача та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_3

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_3, суд послався на норми ст. ст. 612, 613 ЦК України (прострочка кредитора).

Проте, згідно з ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Пунктом 2.2.8 укладеного між сторонами кредитного договору встановлено, що у разі невиконання зобов'язань за цим договором позичальник зобов'язується надати банку будь-яке майно за узгодженням з банком для погашення заборгованості, що оформляється відповідним договором застави або закладу.

Відповідно до п. 17.10 договору застави у випадку порушення заставодавцем будь-якого із зобов'язань за Кредитним договором чи/або заставодавцем за цим договором заставодавець зобов'язаний:

Доставити предмет застави за адресою, зазначеною в п. 34.8 цього договору, у термін 7 днів з моменту пред'явлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості, термін сплати якої настав (у т. ч. за кредитом, відсотками, ін. платежами), а також неустойки. В іншому випадку заставодержатель має право здійснити доставку предмета застави за вказаною адресою своїми силами, так і на договірних умовах з третіми особами. Витрати, пов'язані з доставкою предмета застави, несе заставодавець.

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не звернув увагу на п. 17.11 договору застави, згідно з яким передача банку предмета застави в заставу не звільняє боржника від обов'язку погашати заборгованість за кредитом.

Статтею 19 Закону України «Про заставу» визначено право заставодержателя задовольнити свої вимоги в повному обсязі.

Статтею 24 Закону України «Про заставу» передбачено, що у випадках, коші суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого манна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Зазначена норма кореспондує з нормою ч. 4 ст. 591 ЦК України, відповідно до якої, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення в оскарженій. не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта