РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, Восьма Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповітів недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

30.09.2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати заповіт ОСОБА_4 від 22.04.1998 року, складений та посвідчений 8 ХДНК за реєстр. №1-4808 щодо спадкування відповідачем квартири АДРЕСА_1 - недійсним; та визнати заповіт ОСОБА_5 від 22.04.1998 року, складений та посвідчений 8 ХДНК за реєстр. №1-4809 щодо спадкування відповідачем квартири АДРЕСА_1 - недійсним. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, яким на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1. Позивач з померлими були сусідами. Відповідач, який є сином позивача разом зі своєю дружиною, та донькою позивача проживали в квартирі АДРЕСА_2, а позивач проживала разом з померлими в квартирі №39, оскільки їм була необхідна допомога, тому позивач доглядала за ними, допомагала їм по господарству, ходила до аптеки, купувала їм ліки, та після їх смерті поховала їх за власні кошти, оскільки інших родичів в них не було. Тому після їх смерті позивач мала право на спадкування в порядку спадкування за законом червертої черги спадкоємців. Після смерті останнього спадкодавця, позивач дізналась, про існування оскаржуваних заповітів. Тому позивач вважає, що її право на отримання спадщини було порушене, оскільки на момент складання заповітів ОСОБА_4 виповнилось 60 років, а ОСОБА_5 - 74 роки. На той час в них вже був атеросклероз, тому вони не сприймали дійсних подій, та не усвідомлювали значення своїх дій. 01.06.2016 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину, та 08.06.2016 року продав вказану квартиру третій особі ОСОБА_3 Вказані правочини позивач вважає недійсними в силу ст. 225 ч.1 ЦК України.

Представник позивача ОСОБА_6 в минулому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, в подальшому в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про проведення судового засідання за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримала, та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомила.

Від представника третьої особи 8 ХДНК надійшла до суду заява про розгляд справи у відсутність представника, та у вирішенні питання покладався на розсуд суду.

Суд, вислухавши представника позивача в минулому засіданні, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач є сусідкою померлих, та проживала разом з ними та здійснювала догляд за померлими.

Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відкрилась спадщина, та відповідач звернувся до 8 ХДНК із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки 22.04.1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 склали на його ім'я заповіти, якими заповіли йому належну їм квартиру. Вказані заповіти були посвідчені державним нотаріусом 8 ХДНК.

Відповідачем було отримано у 8 ХДНК свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1. В подальшому дана квартира була відчужена відповідачем третій особі ОСОБА_3

Позивач вважає вказані заповіти недійсними, оскільки на момент вчинення даних правочинів (заповітів) померлі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були людьми похилого віку та не усвідомлювали значення своїх дій, та вказані заповіти порушують її право на спадкування, оскільки позивач разом з померлими проживала в їхній квартирі та здійснювала догляд, та в подальшому поховання за власні кошти.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили в судовому засідання, що позивач проживала разом з померлими в їхній квартирі, доглядала за ними, та померлі були людьми похилого віку, та могли не усвідомлювати значення своїх дій.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Тобто, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2017 року по справі було призначено посмертну (заочну) судово- психіатричну експертизу, та надано зобов'язано медичні заклади надати до експертної установи відповідну медичну документацію.

Листом від 18.09.2017 року №404 КЗОЗ ХОКПЛ №3 вказану ухвалу суду було повернуто до суду без виконання, оскільки не була надана медична документація, але відповідно до листа від 21.06.2017 року №796 КЗОЗ «ХМЛ №28», дані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо звернень до лікаря -психіатра відсутні.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інших доказів на підтвердження наявності сумнівів у психічному стані здоров`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в тому числі перебування їх на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, позивачем відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України суду не надано і таких доказів матеріали справи не містять, а посилання позивача на похилий вік не може бути підставою для застосування ст. 225 ч.1 ЦК України.

Отже, оцінивши надані до суду докази по справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання оспорюваних заповітів недійсними, оскільки позивачем не доведено, що у момент складання оспорюваних заповітів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв'язку з їх захворюваннями не могли усвідомлювати значення своїх дій та не могли керувати ними, а тому в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі за наведених вище підстав.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.10,11,60, 209,212-215,218 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_3, Восьма Харківська державна нотаріальна контора про визнання заповітів недійсними - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий -