АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Усатова І.А.
№22-ц/796/4860/2017 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 суму позики у розмірі 480 тис. Євро в еквіваленті в гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним Банком України на день ухвалення рішення судом, пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором позики у розмірі 24 344 987 грн. 29 коп., три відсотки річних у розмірі 1 000 479 грн. 06 коп. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що згідно договору позики № 2/2012 від 15.11.2011 року позичальник до 20.07.2012 року повинен повернути 60 000,00 Євро, а до 24.08.2012 року 420 000,00 Євро.

Проте, у визначений договором позики строк відповідач грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися із даним позовом.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 11 760 000,00 грн., пеню в розмірі 2 358 443,75 грн., 3% річних в розмірі 1 000 479,06 грн.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволені позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що під час розгляду справи по суті відповідач не був повідомлений про час та місце розгляду справи, отже не міг подавати свої доводи та заперечення і обґрунтовувати їх доказами.

Великі сумніви викликають доводи позивача ОСОБА_3, який є громадянином Російської Федерації та стверджує, що він надав відповідачу грошові кошти в сумі 480 000 Євро під договір позики. Судом фактично не досліджувались обставини, за яких ОСОБА_3 зміг доправити через кордон України та Російської Федерації без митного контролю вказану ним суму коштів.

Крім того, відповідач повністю заперечує написання ним розписки від 15.06.2012 року, то підтвердженням цих обставини міг би бути лише висновок судового експерта по проведенню почеркознавчої та технічної експертизи розписки. Відповідач вважає, що проведення такої експертизи необхідне з метою з'ясування обставин складання документа, а саме, ким і коли вказаний документ був складений та яка дата його складення є точною, чи однією особою вносились виправлення у вказаний документ.

Зазначив, що для повного та всебічного з'ясування обставин справи по справі слід на стадії розгляду судом апеляційної інстанції призначити комплексну почеркознавчу та технічну експертизу розписки від 15.06.2012 року, яка є єдиним способом доказування для відповідача в даній справі, оскільки відповідач незаконно був позбавлений судом першої інстанції такої можливості, а іншого способу доказування фальшування розписки про тримання грошових коштів у нього немає.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги щодо стягнення суми позики визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Судом встановлено, що 15.11.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено безпроцентний договір позики № 2/2012, за умовами якого позивач передав відповідачу позику в розмірі 480 000,00 Євро, яку останній повинен повернути наступними платежами: 60 000,00 Євро до 20.07.2012 року, 420 000,00 Євро до 24.08.2012 року (п. 2.3. договору). (а.с.8)

На підтвердження укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору позики відповідачем було складено розписку про отримання грошових коштів у сумі 480 000,00 Євро (а.с.9).

Проте, у визначений договором позики строк відповідач грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися із даним позовом.

З метою досудового врегулювання спору, позивач 19 червня 2012 року уповноважив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. передати відповідачу заяву про порушення ним зобов'язань по вказаному договору позики та попередив, що у разі неповернення суми позики у строк до 15 жовтня 2012 року, запозичені кошти будуть стягнуті в судовому порядку. (а.с.10)

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13., №6-79цс14 від 02.07.2014 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості, оскільки факт отримання грошей підтверджений належними доказами по справі.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позикодавця та приєднаний до матеріалів справи , то це свідчить про невиконання умов договору позики.

Предметом договору позики у справі є іноземна валюта.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14.

З урахування викладеного основний борг у валюті має бути стягнутий у гривні.

Отже, рішення суду про стягнення заборгованості в розмірі 11 760 000,00 грн. є правильним, оскільки станом на день винесення рішення офіційний курс гривні до євро встановлений НБУ в розмірі 24,50 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія погоджується із висновком суду про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 1 000 479 грн. 06 коп. та пені за прострочення виконання грошового зобов'язання , оскільки ОСОБА_1 має нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Доводи апелянта про відсутність будь - яких цивільно - правових відносин між сторонами щодо позики не приймаються колегією до уваги, оскільки представник відповідача не спростував факту наявності розписки та обов'язку повернути позичені кошти, на вимогу суду представником позивача до справи долучено оригінали боргових документів, на підставі яких і доведено факт укладення договору позики і його умови.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді