Справа № 266/2265/17
Провадження № 2-о/266/253/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Дзюба М.В.,

з участю секретаря Петрухіної Т.Л.,

заявника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Приморський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що 26 грудня 2016 року в місті Новоазовську помер її батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Він помер на тимчасово не підконтрольній органам державної влади території України, де було отримано лікарське свідоцтво про смерть. В даний час вона не має можливості отримати свідоцтво про смерть батька в органах ДРАЦС, тому вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Заявник ОСОБА_1 в суді підтримала заяву, просила її задовольнити та встановити факт смерті її батька - ОСОБА_2 26 грудня 2016 року в місті Новоазовську Донецької області. До цього, її батько тривалий час хворів на цукровий діабет, а в грудні 2016 року він поїхав до брата в місто Новоазовськ, де раптово помер. Похованням батька займалась її мати - ОСОБА_3. Батько похований на цвинтарі в місті Новоазовську 27 грудня 2016 року.

Представник заінтересованої особи Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до суду не зявився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідка та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_2) ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є донькою ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія 1-НО №422653, виданого повторно 16.12.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Новоазовського райуправління юстиції Донецької області ( а.с. 11).

Після реєстрації шлюбу заявниця змінила прізвище з "Блінової" на "Отирко", що підтверджується довідкою відділу реєстрації актів цивільного стану Новоазовського районного управління юстиції Донецької області від 10.12.2008 р. №187-07-83 (а.с. 12),

З довідки про причину смерті № 201 від 26.12.2016 року вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, помер 26 грудня 2016 року в м. Новоазовськ Донецької області Україна. Причиною його смерті є хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардіосклероз с артеріальною гіпертензією.

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що ОСОБА_2 був її чоловіком, який з 2009 року хворів на цукровий діабет, у зв"язку із чим йому було встановлено 2-гу групу інвалідності. В грудні 2016 року в місто Новоазовськ приїхав його брат та він поїхав до нього в гості. 26 грудня 2016 року її чоловік раптово помер від серцевої недостатності на фоні наявного в нього цукрового діабету. Вона займалась похованням свого чоловіка та засвідчує суду, що її чоловік ОСОБА_2 помер 26 грудня 2016 року в місті Новоазовську та похований 27 грудня 2016 року на цвинтарі в місті Новоазовську.

На підтвердження своїх свідчень свідок ОСОБА_3 надала суду заяву ОСОБА_2 на ім"я головного лікаря КЗ "ЦПМСД №5" про надання дозволу на лікування як тимчасово переміщеній з зони АТО особі, талон експертного обстеження ОСОБА_2 та довідку МСЕК №515541, які підтверджують, що за життя ОСОБА_2 дійсно страждав на цукровий діабет, у зв"язку із чим потребував та проходив лікування, та йому було встановлено 2-гу групу інвалідності загального захворювання.

Оцінюючи довідку про причину смерті в сукупності з іншими дослідженими доказами, суд виходив з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

На звернення до органів РАЦС, заявнику листом № 15.5-17-179 від 07.06.2017 року було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_2, оскільки на підтвердження факту смерті пред"явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р. «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у МЮУ 25.10.2006 р. за № 1150/13024 ( а.с. 5).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності, спадкування тощо.

За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, ОСОБА_1 не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви в повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11, 60,212,214,215,256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Приморський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився в м. Новоазовськ Донецької області, громадянин України, помер 26 грудня 2016 року в м. Новоазовськ Донецької області Україна.

Рішення про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Дзюба М. В.