УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКафідової О.В.,
суддів: Гримич М.К., Маляренка А.В.,Іваненко Ю.Г., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Завод «Пуансон», третя особа - Управління Пенсійного Фонду України в Дзержинському районі м. Кривого Рогу, про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення заробітної плати, компенсації за затримку виплати заробітної плати, за касаційною скаргою, поданою ОСОБА_6 та його представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Завод «Пуансон» (далі - ПАТ «Завод «Пуасон»), третя особа - Управління Пенсійного Фонду України в Дзержинському районі м. Кривого Рогу (далі - УПФУ в Дзержинському районі м. Кривого Рогу), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

- встановити юридичний факт про те, що в період з 18 березня 1980 року по 26 листопада 2001 року він працював на ПАТ «Завод «Пуансон» повний робочий день у важких та шкідливих умовах праці за спеціальністю шліфувальник, оскільки робота в таких умовах праці надає право на пенсію за віком на пільгових умовах;

- стягнути з відповідача на його користь не нараховану та не виплачену заробітну плату позивача за періоди: з вересня 1993 року по 20 жовтня 1993 року; з 12 листопада 1993 року по 28 червня 1995 року; з 01 вересня 1995 року по 27 червня 1998 року ПАТ «Завод «Пуансон», а саме, з урахуванням індексу інфляції стягнути 4 353 грн, з яких 3 774 грн - заробітна плата та 579 грн 16 коп. - інфляційні втрати;

- на підставі ст. 117 КЗпП України позивач просив стягнути з ПАТ «Завод «Пуансон» його середній заробіток за весь час затримки, який складає 142 місяці, по день фактичного розрахунку, а саме 16 756 грн;

- судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що він з 01 листопада 1979 року працював на ПАТ «Завод «Пуансон» шліфувальником в цеху спеціальної технологічної оснастки та 26 грудня 2001 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

У 2012 році позивач вирішив оформити пенсію за віком на пільгових умовах у органах Пенсійного фонду України за Списком № 2, оскільки працював у відповідача на роботі із важкими та шкідливими умовами праці. Разом з тим, з вини відповідача, виникли складнощі у підтверджені факту роботи позивача у спірний період протягом повного робочого дня у важких та шкідливих умовах праці за спеціальністю шліфувальник.

У інший спосіб, як встановити в судовому порядку відповідний юридичний факт, ОСОБА_6 захистити свої права не може, а тому був змушений звернутися до суду з відповідними вимогами позову.

Крім того, під час здійснення позивачем заходів по оформленню пенсії йому стало відомо про те, що відповідачем йому не в повному обсязі нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. Наведене стало підставою для пред'явлення позовних вимог про стягнення грошових сум.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 вересня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 11 грудня 2015 року про виправлення описки, позов ОСОБА_6 задоволено.

Встановлено, що в період з 18 березня 1980 року по 26 грудня 2001 року позивач ОСОБА_6 працював на ПАТ «Завод «Пуансон» повний робочий день у важких та шкідливих умовах праці за спеціальністю шліфувальник, що дає йому право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Стягнуто з ПАТ «Завод «Пуансон» на користь ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 353 грн та компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 16 756 грн.

Стягнуто з ПАТ «Завод «Пуансон» на користь Держави судовий збір за вимоги немайнового характеру в розмірі 114 грн 70 коп. та за вимоги майнового характеру 229 грн 40 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в позові. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 просять скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач працював на ПАТ «Завод «Пуансон» з 01 листопада 1979 року учеником шліфувальника, а з 18 березня 1980 року по 26 грудня 2001 року за спеціальністю шліфувальник в цеху СТО № 1, був звільнений за власним бажанням, що підтверджується трудовою книжкою.

23 липня 2012 року за № 113 відповідачем ПАТ «Завод «Пуансон» позивачу була видана довідка, уточнююча характер роботи, в якій було зазначено період його роботи з 18 березня 1980 року по 12 листопада 1993 року та зазначено, що період роботи у важких та шкідливих умовах праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, затвердженим постановою КМУ № 162 від 11 березня 1994 року, становить 8 років 3 місяці 4 дні.

Як вбачається з довідки ПАТ «Завод «Пуансон» № 117 від 30 липня 2012 року, згідно первинних документів, тобто особових рахунків з 18 березня 1980 року по 28 червня 1998 року, не весь період включений до пільгового стажу, так як ОСОБА_6 в неповному обсязі був зайнятий роботою на сухій шліфовці.

Не погодившись із наданими ПАТ «Завод «Пуансон» довідками, ОСОБА_6 неодноразово звертався для надання роз'яснень до органів Пенсійного Фонду України.

Листом від 24 вересня 2012 року за № 992/Л-11 Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області позивачу було надано роз'яснення, що щорічні (основні та додаткові) відпустки із збереженням заробітної плати та місця роботи, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та військові учбові збори включаються, як до загального безперервного так і до пільгового стажу роботи за Списком № 2 та було рекомендовано звернутись до керівництва ПАТ «Завод «Пуансон» за наданням письмового роз'яснення щодо не зарахування періодів діяльності з 14 жовтня 1980 року по 20 липня 1981 року, з 06 липня 1983 року по 04 березня 1988 року та з 13 листопада 1993 року по 26 грудня 2001 року до пільгового стажу за Списком № 2.

Аналогічні відповіді ОСОБА_6 отримав від УПФУ в м. Знам'янці та Знам'янському районі Кіровоградської області та УПФУ в Дзержинському районі м. Кривого Рогу.

У зв'язку із наявністю спору ОСОБА_6 в жовтні 2012 року звернувся до Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області із позовом до ПАТ «Завод «Пуансон» про зобов'язання відповідача надати йому довідку, уточнюючу характер роботи за період з 18 березня 1980 року по 28 травня 1998 року з обчисленням пільгового стажу роботи за Списком № 2 строком, згідно чинного законодавства, а саме 18 років 3 місяці 24 дні та додатки до неї: копії наказів про надання відпусток по догляду за дитиною до 3-х та 6-ти років, про проведення атестації робочих місць за умовами праці за період з 21 серпня 1992 року по 26 грудня 2001 року.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_6 було відмовлено (а. с. 75 зворот-76).

26 жовтня 2012 року головним інспектором-економістом відділу по контрольно-перевірочній роботі УПФУ в м. Знам'янка та Знам'янському районі була проведена зустрічна перевірка довідки, уточнюючої характер роботи № 113 від 23 липня 2012 року ОСОБА_6, за результатами якої був складений акт № 149 та зазначено про приведення довідки № 113 від 23 липня 2012 року, виданої на позивача4, у відповідність.

Відповідачем ПАТ «Завод «Пуансон» 26 жовтня 2012 року за № 168 була видана довідка, уточнююча характер роботи позивача, в якій було вказаний період його роботи з 18 березня 1980 року по 12 листопада 1993 року та зазначено, що період роботи у важких та шкідливих умовах праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, затвердженим постановою КМУ № 162 від 11 березня 1994 року, становить 11 років 6 місяців 27 днів.

В квітні 2013 року позивач звернуся до ПАТ «Завод «Пуансон» та УПФУ в Дзержинському районі м. Кривого Рогу з заявами щодо роз'яснення підстав відкликання з Пенсійного Фонду довідок про пільговий характер роботи № 168 від 26 жовтня 2012 року та № 113 від 23 липня 2012 року.

Як вбачається з відповіді ПАТ «Завод «Пуансон» від 24 квітня 2013 року, позивача повідомлено, що відповідно до акту № 140 перевірки достовірності довідки, уточнюючої характер роботи від 26 жовтня 2012 року, здійсненої головним спеціалістом-економістом відділу по контрольно-перевірочній роботі УПФУ в м. Знам'янка та Знам'янському районі, документів, які б підтверджували повну зайнятість ОСОБА_6 на посаді шліфувальника, зайнятого шліфуванням сухими способом, не надані. За спливом строку зберігання та реорганізацією ПАТ «Завод «Пуансон» інші, крім наданих для перевірки, документи не збереглися.

УПФУ в Дзержинському районі м. Кривого Рогу 26 квітня 2012 року повідомило позивача, що згідно з вимогою ПАТ «Завод «Пуансон» від 13 лютого 2013 року № 13, довідки про пільговий характер роботи № 168 від 26 жовтня 2012 року та № 113 від 23 липня 2012 року визнано недійсними та відкликано за вимогою адміністрації підприємства.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду не погодилася з такими висновками суду першої інстанції, пославшись на те, що відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не доведено неперервності його роботи на посаді шліфувальника, зайнятого шліфуванням металевих виробів сухим способом, тобто у важких та шкідливих умовах праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, затвердженим постановою КМУ № 162 від 11 березня 1994 року.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційний суд порушив приписи ст. 212 ЦПК України та надав перевагу доказам відповідача у справі, залишивши без уваги докази, надані позивачем на підтвердження підстав позову, які були досліджені судом першої інстанції та покладені в основу рішення районного суду.

Такими доказами є показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, технологічні процеси за 1980-1993 роки, розпорядження заводу «Пуансон» від 25 червня 1990 року, наказ заводу № 107 від 25 липня 1994 року, № 947-К від 12 листопада 1993 року, № 491-К від 05 вересня 1995 року, особові рахунки за 1980-1993 роки, тощо.

Також, у касаційній скарзі заявники посилаються на порушення апеляційним судом вимог ст. 303 ЦПК України при обґрунтуванні висновків суду про недоведеність позову на підставі висновку ревізійної комісії від 02 листопада 2012 року з якого вбачається, що комісією при перевірці фінансово-господарської діяльності заводу в частині видачі позивачу довідок, уточнюючих характер роботи, була встановлено, що наявні на підприємстві накази про оплату праці, надання відпусток та запис у трудовій книжці шліфувальника ОСОБА_6 не дають підстав для нарахування йому стажу роботи в тяжких та непередбачених умовах праці з повною зайнятістю протягом робочого дня.

Наведені порушення процесуального права апеляційним судом призвели до помилкових висновків на предмет недоведеності позовних вимог про встановлення факту і тому ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 вважають оспорюване рішення апеляційного суду таким, що суперечить вимогами закону. Вимоги позову про стягнення грошових сум є похідними.

Частиною 1 ст. 335 ЦПК України обмежено повноваження касаційного суду на встановлення або (та) вважання доведеними обставин, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, на вирішення питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як зазначено вище, доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки касаційним судом зібраних у справі доказів, однак касаційний суд не наділений відповідними процесуальними повноваженнями.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, судове рішення апеляційного суду залишити без змін.

У зв'язку з наведеним та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та його представника - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.В. Кафідова
Судді:М.К. Гримич Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко Т.О. Писана