У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, у якому народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З червня 2015 року фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинені. ОСОБА_4 самовільно вивіз дитину за місцем проживання його батьків у АДРЕСА_1 та перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною, що, на її думку, негативно впливає на психіку дитини. Посилаючись на те, що вона має всі умови для проживання та виховання дитини, донька є малолітньою і належний її догляд може забезпечити лише мати, просила задовольнити заявлені нею вимоги та визначити місце проживання дитини з нею.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що дитина на даний час проживає з батьком, мати страждає на захворювання «тривожно-депресивний синдром», перебувала на психіатричному обліку, по відношенню до нього та дитини поводиться агресивно, вихованням дитини фактично займався батько. У зв'язку із зазначеним просив визначити місце проживання дитини з ним.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року вказані позовні заяви об'єднані в одне провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2016 року задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 Визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька - ОСОБА_4 У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із матір'ю ОСОБА_3, за місцем проживання матері. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, виходив із того, що рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації від 13 серпня 2015 року № 3, вирішено залишити малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання батька ОСОБА_4, а також через те, що мати дитини ОСОБА_3 орендує житло та не має постійного місця проживання, що мати дитини знаходилась під наглядом лікаря-психіатра та 8 серпня 2016 року знята з психіатричного обліку, що не відповідає інтересам дитини.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та задоволення позову ОСОБА_3, виходив із того, що обставин, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю відповідно до положення міжнародної Декларації прав дитини, не встановлені.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду апеляційної інстанцій є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 17 жовтня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2015 року шлюб розірвано.

Відповідно до звернення ОСОБА_4 до прокуратури Заводського району м. Миколаєва, відповідач забрав дитину з зазначеної квартири 2 липня 2015 року, в зв'язку з тим, що дитина перебувала без догляду матері.

В зв'язку з неправомірними діями батька дитини ОСОБА_3 звернулася до Служби у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва та до правоохоронних органів, що підтверджується листами вказаних органів.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 з 15 листопада 2010 року працює у публічному акціонерному товаристві «Завод «Екватор» на посаді інженера (хімічні технології), має постійну заробітну плату. Відповідно до характеристик за місцем проживання у АДРЕСА_2, за місцем дитячого закладу ОСОБА_3 характеризується позитивно, як спокійна, добросовісна, доброзичлива, ввічлива, та як мати дитини, чуйна та турботлива, дитина завжди охайна та доглянута.

Відповідно до довідки обласного комунального закладу «Психоневрологічний диспансер» м. Кривий Ріг від 4 липня 2013 року № 1318 ОСОБА_3 знаходилась під наглядом лікаря-психіатра з 2006 року, в 2011 року знята з обліку в зв'язку з вибуттям. У червні 2013 року позивач проходила лікування в Миколаївській обласній психіатричній лікарні № 1, про що також видано довідку від 20 червня 2013 року № 2829. Проте, відповідно до листа від 10 серпня 2016 року за № 2208 Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 ОСОБА_3 рішенням ВКК від 8 серпня 2016 року знято з диспансерного обліку. Постановою ЛКК Миколаївського відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 від 9 червня 2016 року встановлено, що ОСОБА_3 може ростити та виховувати свою доньку.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Крім того, встановлено, що суд першої інстанції визначаючи місце проживання малолітньої доньки разом з батьком, не звернув уваги на те, що такий висновок не ґрунтується на нормах матеріального права та не відповідає принципам 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. У матеріалах справи відсутні відомості, які перешкоджають ОСОБА_3 проживати разом із донькою.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації від 13 серпня 2015 року № 3, вирішено залишити малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання батька ОСОБА_4

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання місця проживання дитини від 12 липня 2016 року № 1527/02.07.01-28/22/14/16 дитина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з батьком, який самочинно змінив місце проживання дитини та виїхав до АДРЕСА_1, де проживає разом зі своїм батьком. Також зазначено, що батько, ОСОБА_4, порушує право дитини на спілкування з матір'ю, ОСОБА_3.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що батько малолітньої дитини має позитивні характеристики, працює, створює належні побутові умови для проживання дитини, проте проживання дитини-дівчинки малолітнього віку з матір'ю є більш природнім та таким, що відповідає інтересам дитини.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу ОСОБА_4 слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 324, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта