Справа № 463/4649/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/198/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М.,Левик Я.А.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк», третьої особи ОСОБА_5 про визнання права вкладника, визнання припиненим частково зобовязання за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року у задоволенні первісного позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено за безпідставністю вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 вкладником за договором банківського вкладу від 10.10.2014 року №1711, укладеним між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Визнано припиненими зобовязання ОСОБА_4 за кредитним договором від 07.11.2007 року №1301/1107/98-022, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 в частині обовязку погашення заборгованості на суму 6604,46 доларів США, за рахунок грошових коштів за договором банківського вкладу від 10.10.2014 року №1711 в сумі вкладу 6425,82 доларів США та нарахованих відсотків 178,64 доларів США.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4, понесені позивачем за зустрічним позовом судові витрати судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Рішення суду оскаржило ПАТ «Дельта Банк».

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт вказує, що суд залишив поза увагою положення чинного законодавства, а саме ст. 514, 1050 ЦК України, ст. 33,36,37 Закону України «Про іпотеку» та Постанову Пленуму ВССУ №5 від 30.04.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних правовідносин». Зазначає, що з врахуванням норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотеко держателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпокодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення, якщо його передбачено договором. Щодо зустрічного позову апелянт вказує, що позивачем не надано доказів, що кошти за рахунок яких останній хоче здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог перебували на його поточних та/або депозитних рахунках на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком. Натомість, як вбачається із наданої позивачем банківської виписки грошові кошти знаходяться на рахунку іншої особи ОСОБА_5, тобто знаходяться на рахунках особи, що не є боржником за кредитним договором.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, районний суд виходив з того, що заявлена заборгованість за кредитним договором не є співмірною із вартістю іпотечного майна, так як остання її перевищує в декілька разів.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до абзацу ч.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право способу судового захисту належить позивачеві.

Відповідно до правової позиції висловленій у Постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Вищенаведена правова позиція викладена також в Постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2967цс16, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 1301/1107/98-022, між сторонами було укладено договір іпотеки від 15.02.2012 року, відповідно до умов якого відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру, заставною вартістю 321 697,00 грн. та зобов'язався відповідати цим майном перед банком, у випадку порушення взятих на себе зобов'язань за умовами кредитного договору.

Оскільки умовами укладеного між сторонами договору іпотеки, останні прямо не передбачили такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності на підставі рішення суду на предмет іпотеки за іпотекодержателем, спосіб захисту, обраний позивачем за первісним позовом не узгоджується, як з положеннями Закону України "Про іпотеку", так і приписами частини 1 і 2 ст. 16 ЦК України, тому суд вірно та обґрунтовано відмовив в його задоволенні.

Помилкове застосування при вирішення позовних вимог за первісним позовом норм ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", не призвело до неправильного вирішення спору у цій частині, тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування, в частині відмови в задоволенні позову банку.

Задовольняючи зустрічний позов, районний суд виходив з його підставності, зокрема, щодо можливості здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог по обов'язку погашення кредитної заборгованості та обов'язку з повернення депозитного вкладу, та здійснив таке зарахування, зменшивши суму кредитної заборгованості на суму депозитного вкладу, а кредитні зобов'язання перед банком на суму, що дорівнює розміру депозитного вкладу визнав припиненими. При цьому суд виходив з того, що хоча і на спірні відносини поширюються положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проте норми цього Закону, в редакції, яка була чинна на момент повідомлення про необхідність такого зарахування, не виключали такої можливості.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду .

3 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних Фонд запровадив тимчасову адміністрацію і розпочав процедуру виведення ПАТ "Дельта Банк" з ринку.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Частиною першою та частиною другою ст. 26 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, врегульований ст. 27 Закону України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб», відповідно до якого, уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства. Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

При цьому, уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої ст. 26 цього Закону.

Перелік складається станом на день прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на день прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, незалежно від кількості вкладів в одному банку (п. 4 р. III Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами №14 від 09.08.2012).

Отже, з метою належного захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зокрема з метою забезпечення гарантованого Законом України «Про систему гарантувань вкладів фізичних осіб» відшкодування коштів за вкладами, уповноважену особу Фонду наділено правом складати відповідний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

З огляду на зазначене суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, невірно застосував положення згаданого Закону, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ "Дельта Банк" з ринку, що унеможливило з цього моменту стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який в даному випадку поширюється і на відносини, щодо можливості зарахування зустрічних однорідних вимог, які виступали предметом зустрічного позову.

При цьому місцевим судом не враховано правові висновки Верховного Суду України викладені, зокрема, в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15, які в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог суд першої інстанції у порушення ст.ст.212-215 ЦПК України на вказані обставини уваги не звернув, належним чином не встановив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що рішення в частині вирішення зустрічного позову підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову в його задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 травня 2016 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити нове рішення яким в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк», третьої особи ОСОБА_5 про визнання права вкладника, визнання припиненим частково зобовязання за кредитним договором- відмовити .

В решті рішення залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий

Судді