Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_10 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Свідоцтво про право власності було отримано ним 22 грудня 2011 року на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції від 19 жовтня 2011 року.

Однак, 27 серпня 2012 року попередні власники вказаної квартири - ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_6, продали належну йому квартиру ОСОБА_8, ОСОБА_7

Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири від 27 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1958; скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 29 жовтня

2012 року (внесене в реєстр прав власності на нерухоме майно 29 жовтня 2012 року) про реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1958; скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 29 жовтня 2012 року (внесене в реєстр прав власності на нерухоме майно 29 жовтня 2012 року) про реєстрацію за ОСОБА_8 права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу квартири від

27 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1958; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на його користь квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 68,30 кв.м, житловою площею 42,20 кв.м.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від

20 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду

м. Києва від 18 грудня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 27 серпня 2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. зареєстрованого в реєстрі за № 1958.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_7,

ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,30 кв.м, житловою площею 42,20 кв.м.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від

20 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 грудня

2014 року залишено без змін.

Не погоджуючись із заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2014 року, представник ОСОБА_5 -

ОСОБА_10 у квітні 2016 року подала апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року відхилено апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_10, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_10, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мали права відчужувати спірну квартиру, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу вона вже не належала їм, а тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним, а квартира - витребуванню з володіння ОСОБА_7 та ОСОБА_8 При цьому відмовляючи в задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірну квартиру за

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд виходив із того, що дані вимоги заявлені до третьої особи, при цьому таке скасування є наслідком виконання рішення суду про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування її з володіння відповідачів.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 січня 1998 квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6 в рівних долях.

Згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом від 23 лютого 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 успадкували по 1/3 частини спірної квартири після смерті ОСОБА_11

Відповідно до протоколу № 1011128/2 від 30 вересня 2011 відбулися прилюдні торги предмета іпотеки - АДРЕСА_1, переможцем яких став ОСОБА_4, який придбав квартиру за 456 163 грн 20 коп. та 22 грудня 2011 отримав свідоцтво про право власності на неї, проте, не зареєстрував своє право власності у зв'язку з перешкоджанням попередніми власниками у доступі до квартири працівника БТІ та неможливістю складення технічного паспорту на квартиру.

27 серпня 2012 року ОСОБА_5, діючи від свого імені та від імені ОСОБА_6, продала спірну квартиру ОСОБА_8, ОСОБА_7

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи, що на момент укладення договору купівлі-продажу від

27 серпня 2012 року спірна квартира була відчужена в порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, свідоцтво про право власності було отримано переможцем прилюдних торгів ОСОБА_4 22 грудня

2011 року, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним та витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_7,

ОСОБА_8

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

При цьому доводи касаційної скарги, що ОСОБА_4 не зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, а тому не набув його є необґрунтованими, спростовуються висновками судів попередніх інстанцій та матеріалами справи. Судами попередніх інстанцій правильно враховано, що державна реєстрація права власності ОСОБА_12 на спірну квартиру не відбулась з причин незалежних від нього, а саме внаслідок перешкоджання колишніх власників у доступі до квартири з метою виготовлення необхідної для державної реєстрації технічної документації. При цьому попередні власники квартири - ОСОБА_5, ОСОБА_6, не мали права на розпорядження спірною квартирою після звернення стягнення на неї за їх зобов'язаннями (п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_5 - ОСОБА_10 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_10 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

В.М. Коротун