У Х В А Л А

Іменем України

21 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позов мотивовано тим, що 18.01.2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік. Своїх зобовязань за кредитним договором ОСОБА_1 не виконувала належним чином внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 4118,39 доларів США, що за курсом 26,20 грн. НБУ станом на 18.09.2016 року складає суму 107901,79 грн., яку і просив стягнути з відповідача.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 від імені якої діє представник ОСОБА_2 оскаржила таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що в матеріалах справи відсутня памятка клієнта та тарифи банку, а є лише посилання на сайт на якому відсутні тарифи, що діяли на момент укладення договору. Надані позивачем ОСОБА_3 та правила складені іноземною мовою, якою є російська мова, яка для неї не зрозуміла. Вказує, що вона сплачувала кошти в рахунок погашення кредиту шляхом автоматичного списання з її пенсійної картки, однак банк не зрозуміло куди зараховував ці кошти. Крім того, вказує, що позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення пені, про що вона заявляла в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 12 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). Відповідно до нього ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18,0 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.9).

У даній заяві зазначено, що ОСОБА_1 ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також, тарифами банку.

Свою згоду з Умовами та Правилами ОСОБА_1 висловила у своїй заяві, яку власноручно підписала.

Відповідно до розрахунку банку станом на 18.09.2016 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитним договором на загальну суму 4118,39 доларів США, що за курсом 26,20 грн. НБУ станом на 18.09.2016 року складає суму 107901,79 грн. (а.с. 6, 7). Правильність такого розрахунку ніким фактично не оспорюється.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходи з його доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на нормах матеріального права, а розмір заборгованості підтверджується наданим розрахунком.

Зокрема, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на неукладеність кредитного договору через відсутність в матеріалах справи всіх його складових.

Так, в матеріалах справи наявні відповідні Тарифи ПАТ КБ «ПриватБанк», що діяли на момент укладення договору (а.с.49, 50), а твердження відповідача про їх відсутність є безпідставним. Стосовно Памятки клієнта, то така наявна у відкритому доступі на офіційному сайті позивача.

Щодо складання ОСОБА_3 і Правил на російській мові, колегія суддів констатує, що жодною нормою українського законодавства не заборонено укладати приватноправові договори на російській мові та не встановлено нікчемність чи недійсність таких договорів.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено належними та допустимим доказами факт виникнення між сторонами кредитних правовідносин, наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором та її розмір, тобто всі обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Колегія суддів, відхиляє посилання апелянта на те, що нею погашався кредит шляхом списання коштів з її пенсійної карти, оскільки дані обставини не підтверджені жодними доказами.

Щодо посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяви до суду про застосування позовної давності не подавала. Твердження апелянта про те, що нею заявлялась така заява в суді першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, в яких відсутня така заява у письмовій формі, також жодним чином не зафіксовано подання такої заяви відповідачем в усній формі.

Отже, про пропуск позовної давності вказано лише в апеляційній скарзі, а саме, заявлено вже після вирішення судом справи по суті. При цьому, ОСОБА_1 мала реальну можливість подати таку заяву до вирішення справи судом першої інстанції, зокрема представником відповідача подавалося заперечення на позов, у якому жодним чином не вказано про пропуск позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права то суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Подібного правового висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові № 6-780цс15 від 30.09.2015 року.

Тобто, в даному випадку апеляційний суд не вправі застосувати строки позовної давності, у звязку з чим дані доводи апеляційної скарги також підлягають відхиленню.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхилення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

А звідси, враховуючи наведене вище та керуючись приписами статей 303, 307, 309, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді