АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/3728/16-ц Головуючий суддя І інстанції Болибок Є. А.
Провадження № 22-ц/790/4032/17 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді Яцини В.Б.

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за ним право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області 24 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірваний. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу було набуто спірне майно - квартиру АДРЕСА_2. Дана квартира відповідно до вимог ст.60 СК України являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто ОСОБА_4 та його колишньої дружини ОСОБА_3

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2017 року позов ОСОБА_4 - задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 3000 гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзіпросить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначила, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки, що зроблені судом в рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи. Вказала, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права. Послалась на те, що стороною позивача в ході розгляду справи не було надано доказів на підтвердження того, що джерелом набуття спірної квартири були саме спільні кошти подружжя, здобуті спільною працею. Зазначила, що наявність у позивача власних доходів, достатніх для здійснення заощаджень в розмірі 1/2 частки вартості спірної квартири не була встановлена судом. Вказала, що судом не було надано належної оцінки тому факту, що спірна квартира була придбана за кошти від продажу нерухомості батьків відповідача, що підтвердили свідки. Окремо зауважила, що позивач ОСОБА_4 до звернення до суду визнавав, що дана квартира є її особистою власністю, оскільки придбана за рахунок коштів її батьків; він в ній ніколи не був зареєстрований; після того як пішов з сім'ї взагалі квартирою не цікавився, не ніс тягар її утримання, а при поданні позову навіть не був обізнаний з вартістю спірної квартири.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін, відповідно до ст. 303 ЦПК України дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 вересня 2013 року шлюб, який був зареєстрований 23 вересня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, було розірвано.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2004 року ОСОБА_5 за 50350 гривень продала відповідачу ОСОБА_3 квартиру №20, яка розташована за адресою: Харківська області Дергачівський район сел. Солоницівка вул. Пушкіна №30, на підставі чого відповідач є власником цієї квартири.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив, що продавець, яка була разом з ОСОБА_4, передала грошові кошти за придбану квартиру продавцю.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 розповіла, що 23 квітня 2004 року ОСОБА_3 продала квартиру свого батька, гроші від продажу залишила свідку, а потім забрала зазначені кошти для покупки 27 квітня 2004 року спірної квартири.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 розповіла, що батьки ОСОБА_3 допомогли їй коштами для покупки спірної квартири.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 розповіла, що вона є матірю відповідача ОСОБА_3, у квітні 2004 року за кошти від продажу квартири її чоловіка та кошти свідка, була придбана спірна квартира на імя її доньки ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання коштів, які були використані для придбання спірної квартири, особистими коштами ОСОБА_3, та у звязку з цим дійшов висновку, що спірна квартира є обєктом спільної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Таким чином, у ч. 2 ст. 60 СК України визначено презумпцію, згідно до якої вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням того, що за змістом ч. 1 ст. 60 СК України для належності набутого подружжям за час шлюбу майна до спільної сумісної власності не має значення, кому з подружжя належать грошові кошти, за які це майно було набуте, за виключенням випадків, коли один з подружжя зі своєї вини не мав самостійного заробітку, у системному звязку з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 57 ЦК України про те, що набуте під час спільного шлюбу одним з подружжям майно є його приватною власністю лише у випадку набуття за його особисті кошти, - слід визнати, що належність грошових коштів, за які було придбано майно під час спільного шлюбу, до спільного майна подружжя також презумується.

Для спростування презумпції спільного сумісного майна подружжя зацікавлений особі необхідно доводити наявність передбачених у п. 3 ч. 1 ст. 57 ЦК України виключень з визначеного у законі загального правила, - що майно, було набуте одним з подружжя за час спільного шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, судом безспірно встановлено, що спірна квартира була придбана за договором купівлі-продажу в період шлюбу, як встановлено судом першої інстанції, використовувалася сторонами для подружнього проживання на протязі тривалого часу, вісім років. Той факт, що позивач не зареєстрував своє постійне місце проживання у вказаній квартирі використання спірної квартири для спільного проживання подружжя не спростовує, оскільки само по собі реєстрація позивача в іншому місці, за відсутності інших доказів, ще не свідчить про те, що сторони не використовували спірну квартиру для спільного подружнього проживання. Доводи скарги про те, що позивач до звернення до суду з позовом визнавав спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя обєктивно нічим не підтверджені.

При цьому в матеріалах справи відсутні письмові докази про те, що спірна квартира була придбана за кошти матері відповідача, які вона зазначила у своїх запереченнях проти позову. Як вбачається із вищевказаного договору купівлі-продажу, на підставі якого відповідач придбала цю квартиру, саме вона заплатила обумовлену у договорі вартість квартири, про те, що ці кошти належали її матері в нотаріально посвідченому договорі не вказано.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки частиною 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, у розумінні норм ч. 1 ст. 218 ЦК України, ч. 2 ст. 59 ЦПК України показання свідків у даному випадку не є належним доказом джерела походження грошових коштів, за які було придбано спірне майно. Висновки суду про відхилення показань свідків стосовно сплати відповідачем за придбання спірної квартири за отримані від матері кошти - є законними і доводами скарги не спростовуються. Крім того, за недоведеності отримання відповідачем грошових коштів для придбання спірної квартири від своєї матері не має належного доказового значення і факт продажу її матірю за чотири дні до придбання спірної квартири іншої квартири за 36444 грн., за суму якої не вистачало для придбання спірної квартири.

Тому, слід визнати, що відповідач не спростувала визначену у ч. 2 ст. 60 СК України презумпцію належності спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя. Тягар спростування визначеної в законі презумпції покладається на сторону, яка її заперечує, у даному випадку на відповідача, тому відповідач помилково зазначив в доводах скарги про наявність у позивач процесуального обовязку доводити походження коштів, за які була придбана спірна квартира. При цьому суд першої інстанції відповідно до наведеної норми ч. 1 ст. 60 СК України правильно відхилив заперечення відповідача з приводу того, що позивач не мав достатнього доходу для сплати грошових коштів за придбання спірної квартири.

Колегія суддів за безпідставністю відхиляє посилання в доводах скарги на правову позицію, яка була викладена у постанові Верховного суду України від 05 квітня 2017 року по справі № 6-399цс17. Ця постанова стосується загальних положень закону про обовязок суду зясовувати доведеність набуття спірного майна у спільну сумісну власність подружжя, ознаками чого може бути: час набуття майна, кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття). У вказаній постанові не вказано, що передбачена у ч. 2 ст. 60 СК Україниипрезумпція про належність придбаного під час шлюбу майна до спільного сумісного майна подружжя, що також визначає тягар спростування цієї норми закону на відповідача, яка проти цього заперечує, - припинила свою дію.

З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому з передбачених ч. 1 ст. 308 ЦПК України підстав колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -