Справа № 522/1470/17-ц
Провадження № 2/522/5592/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕН Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частини)

12 червня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Бойчука А. Ю.

при секретарі - Іскрич В. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меандр» про визнання недійсним договору купівлі майнових прав, -,-

ВСТАНОВИВ:

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7,8,10,11,15,209,212-215,294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меандр» про визнання недійсним договору купівлі майнових прав, - - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії.

Суддя А. Ю. Бойчук

Справа № 522/1470/17

Провадження №2/522/5592/17

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕН Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Бойчука А. Ю.

при секретарі - Іскрич В. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меандр» про визнання недійсним договору купівлі майнових прав,-

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ТОВ «Меандр», по якому просить визнати договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна від 08.01.2014, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Меандр» та стягнути грошові кошти у сумі 41 450,00 грн. у рахунок повернення авансу.

В обґрунтування позову зазначив 08 січня 2014 року між позивачем та ТОВ «Меандр» було укладено договір № 431 купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна на новозбудоване майно № 13, розташоване на першому поверсі 6-ї секції об'єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п. 5.10.1. зазначеного вище Договору 13 січня 2014 року позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача 41 450,00 грн. (сорок одну тисячу чотириста п'ятдесят гривень), що підтверджується квитанцією № ГН665816Р від 13.01.2014. 02 лютого 2014 р. ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою на адресу ТОВ «Меандр» з проханням про повернення сплаченого авансу у розмірі 41450,00 грн., оскільки через незалежні від нього обставини не мав змогу виконувати взяті на себе обов'язки за договором № 431 купівлі- продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна від 08.01.2014.

На своє звернення ОСОБА_1 отримав листа № 123к-п від 25.05.2015, в якому зазначалось, що відповідач має вправі повернути сплачені ним кошти, але з відрахуванням 15% штрафу. 22.10.2015 позивач повторно звернувся з заявою на адресу ТОВ «Меандр», на що утримав відмову у задоволенні його вимог (лист № ЗЗ-е/1 від 10.11.2015), на підставі того, що ним було сплачено не аванс, а завдаток, який має залишитися у відповідача. 09.02.2016 позивач ще раз направив на адресу ТОВ «Меандр» претензію, в якій аргументував свої вимоги і право на повернення сплаченого ним авансу.

Оскільки на даний час його вимоги не задоволено, він звернувся до суду з даним позовом в за захистом своїх прав.

Позивач та його представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовільнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, 08 січня 2014 року між позивачем та ТОВ «Меандр» було укладено договір № 431 купівлі- продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна на новозбудоване майно № 13, розташоване на першому поверсі 6-ї секції об'єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 5.10.1. зазначеного вище Договору 13 січня 2014 року позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача 41 450,00 грн. (сорок одну тисячу чотириста п'ятдесят гривень), що підтверджується квитанцією № ГН665816Р від 13.01.2014.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Частиною 5 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України).

ОСОБА_1 в позовні заяві зазначив, що порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування врегульовано чинним, на час укладення договору купівлі-продажу майнових прав, Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» визначено, що інвестування та фінансування будівництва об'єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов'язань за якими здійснюється шляхом передачі об'єкта (частини об'єкта) житлового будівництва. Однак, в порушення даної норми, пунктом 5.7. договору визначено, що оплата здійснюється виключно на банківський рахунок ТОВ «Меандр».

Окрім цього, за приписами ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.2 ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо Інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно ст.657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Проте суд дійшов висновку, що посилання позивача на ч. З ст. 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» є хибним та необґрунтованим з огляду на наступне.

Укладання позивачем Договору №431 купівлі - продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна, з метою набуття права власності на об'єкт нерухомості не є інвестицією в розумінні Закону України "Про інвестиційну діяльність".

Так, встановлюючи в преамбулі, що цей Закон визначає загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України, в його ст. 1 уточняється, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Однак, укладаючи оспорюваний договір позивач ставив собі за мету набути у власність нежитлове приміщення в цьому будинку, а не створити прибуток (доход) чи досягти соціального ефекту.

За таких обставин його грошові кошти не є інвестиціями в розумінні зазначеного Закону і він не може застосуватись до спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі N 6-101 цс 12.

Причому, позивач не міг набути право власності на об'єкт нерухомості, оскільки грошей на виконання договору не сплатив.

У своїй позивній помилково посилається на ч. 1 ст. 215 ЦК України, яка передбачає підставу недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначено у п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, Договір №431 купівлі - продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна на момент його укладення не містив порушень закону та був укладений відповідно до вимог діючого законодавства.

Також в позовні заяві позивач зазначив, що за своєю сутністю Договір №431 купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна від 08.01.2014 року є попередньою умовою перед вчиненням основного правочину - набуття права власності на нерухоме майно. Оскільки основний правочин - набуття права власності на нежитлове приміщення №13, розташоване на першому за адресою: АДРЕСА_1, не було укладено, сплачені мною грошові кошти у розмірі 41 450,00 грн. є авансом та підлягає поверненню.

02.02.2014 р. ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою на адресу ТОВ «Меандр» з прохання про повернення сплаченого авансу у розмірі 41 450,00 грн.. оскільки через незалежні від нього обставини не мав змогу виконати взяті на себе обов'язки за договором №431 купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна від 08.01.2014 року.

На своє звернення позивач отримав листа № 123к-п від 25.05.2015, в якому зазначалось, що відповідач має вправі повернути сплачені йому кошти, але з відрахуванням 15% штрафу.

22.10.2015 р. позивач повторно звернувся з заявою на адресу ТОВ «Меандр», на що отримав відмову у задоволенні його вимог (лист № ЗЗ-е/1 від 10.11.2015), на підставі того, що позивачем було сплачено не аванс, а завдаток, який має залишитися у відповідача.

09.02.2016 р. позивач направив на адресу ТОВ «Меандр» претензію, в якій аргументував свої вимоги і право на повернення сплаченого ним авансу.

В свою чергу, відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якою зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Умовами оспорюваного договору не передбачено укладання у подальшому договору щодо передачі нерухомого майна позивачу, або передачі йому його у власність.

За змістом оспорюваного договору випливає що Позивач має право розпоряджатися майновими правами після їх отримання за актом приймання-передачі за своїм розсудом. Це дає право позивачу не реєструвати право власності на нерухоме майно або передати ці майнові права іншій особі.

Таким чином твердження Позивача про те що оспорюваний правочин є попередньою угодою перед основним правочином - набуття право власності на нерухоме майно є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до ст.570 ЦК завдатком є грошова сума чи рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена з рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до п. 5.10.3. договору № 431 від 08.01.2014 р. у разі порушення зобов'язань, забезпеченого Завдатком, з вини покупця, завдаток залишається у продавця.

Виходячи з вище викладеного суд дійшов висновку, що кошти 41 450.00 грн. які були перераховані ОСОБА_1 на рахунок відповідача є завдатком, а не авансом.

Таким чином, відповідач дійшов помилкового висновку, щодо повернення перерахованим ним коштів, так як це суперечить вище вказаному договору.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 7,8,10,11,15,209,212-215,294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меандр» про визнання недійсним договору купівлі майнових прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії.

Суддя А. Ю. Бойчук