НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/4693/16
№ 2/183/320/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідачів ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

позивачі звернулися з позовом, в якому з урахуванням уточнень просили:

- вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в будинок, що знаходиться за адресою: провулок Железняка буд.5 м.Новомосковськ Дніпропетровської області;

- зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не перешкоджати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у здійсненні права користування жилим будинком, що знаходиться за адресою: провулок Железняка буд.5 м.Новомосковськ Дніпропетровської області;

- стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі по 10000,00 гривень кожній;

- стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 45000,00 гривень та судові витрати в розмірі 4900,00 грн.

Позов, обґрунтовано тим, що з 05 березня 1999 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 27 травня 2015 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб розірвано. 11 червня 1999 року від шлюбу в позивача-1 та відповідача-1 народилась донька ОСОБА_2 З 1999 року сім`я ОСОБА_1 з ОСОБА_5 разом із донькою проживала в будинку, належному батькові відповідача-1 - ОСОБА_6 за адресою: провулок Железняка буд.5 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області однією сім єю, вели спільне господарство. ОСОБА_1 та ОСОБА_8 під час спільного проживання були зареєстровані в будинку, належному відповідачу-2, свого власного житла на праві власності не мали. З 2010 по 2014 рік ОСОБА_5 ніде не працював, а ОСОБА_1 була працевлаштована. Під час спільного проживання у сторін почали виникати конфлікти. В вересні 2014 року стосунки з відповідачем-1 у позивача-1 зіпсувалися. 17 листопада 2014 року, увечері, під час перебування позивача-1 на роботі, їй зателефонував відповідач-1 і під час розмови між ними сталася сварка. 18 листопада 2014 року, повернувшись з роботи позивач-1 не змогла потрапити в будинок, бо ОСОБА_5 за домовленістю та згодою з ОСОБА_6 змінив замки на вхідних дверях будинку та воротах на територію домоволодіння. Також, від доньки - ОСОБА_8 їй стало відомо, що остання, захищаючи її також посварилася з ОСОБА_5, після чого той вигнав її з дому, викинувши слідом її одяг. 20 листопада 2014 року, позивачі прийшли до будинку за адресою: провулок Железняка буд.5 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, намагаючись вселитися та поговорити з ОСОБА_5 ОСОБА_9 на їх виклики ніхто не відповідав, ворота були закручені дротом. Від сусідки відповідачів - ОСОБА_10 позивачі дізналися, що бачили ОСОБА_5 в будинку під час їх намагання потрапити до місця проживання. Після тривалих намагань позивачів зайти в будинок вийшов ОСОБА_5 та почав погрожувати позивачам та в будинок не впустив, що змусило позивачів залишити намагання потрапити до будинку. В наступному, в грудня 2014 року, 25 березня 2015 року, в травні 2015 року та 02 червня 2015 року позивачі ще декілька разів намагалися вселитися, приїжджаючи до будинку, однак відповідачі-1, -2 бачили позивачів, однак у двір та будинок не впустили, чим позбавили позивачів права користуватися житлом, та особистими речами, предметами побуту, особистими речами, одягом, та іншими предметами, що залишились в будинку через відсутність доступу до домоволодіння. Внаслідок означених дій позивачі змушені були орендувати квартиру в АДРЕСА_1, де проживають по день звернення з позовом. Позивач-1 зазначає, що щомісяця сплачує за оренду квартири 1500 гривень, що спричиняє їй пряму матеріальну шкоду. За час відмови в допуску позивачів до будинку за місцем їх реєстрації позивачем сплачено в якості орендної плати за ви наймання житла 45000,00 грн., які остання вважає матеріальною шкодою, завданою їй діями відповідачів. Крім того вказує, що діями відповідачів їй також спричинена й моральна шкода, яка полягає у вимушеному, незапланованому, та непередбачуваному пошуку іншого житла, в додаткових зусиллях на організацію свого життя, побуту, необхідності шукати додаткові кошти на оплату оренди житла, хвилюванні та невизначеності через можливість припинення оренди, незручностях, що полягають у вимушеній зміні всього укладу життя, пов`язаним із зміною місця проживання в іншому місті, у втраті та ускладненні всіх соціальних зв`язків, неможливості користуватися власним майном, та майном що знаходиться у сумісній власності, у хвилюваннях, які спричиняли відповідачі кожного разу відмовляючи у вселенні та тривалості неправомірних дій відповідачів, неможливості усвідомити, чи будуть такі дії припинені. Унеможливленні планування свого подальшого життя. Вказує, що означене викликає хвилювання та моральні страждання позивачів за умови, що ОСОБА_1 не працює, а ОСОБА_8 є неповнолітньою, навчається на стаціонарі. Розмір моральної шкоди оцінюють у розмірі по 10 000 гривень кожній. В уточнених позовних вимогах зазначають, що ОСОБА_7 28 березня 2017 року надала суду документи про те, що є власником будинку що знаходиться за адресою: провулок Железняка буд.5 м. Новомосковськ Дніпропетровської області та заперечила проти вселення позивачів в спірний будинок. Не повідомляючи суд про наявність спору та процесу про вселення, ініціювала процес про виселення позивача-1.

Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Вказав на неправомірність дій відповідачів щодо позбавлення позивачів права користування житловим будинком, в якому останні зареєстровані. Послався на те, що діями відповідачів позивачам спричинена моральна шкода. Зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідачів позивач-1 змушена нести матеріальні затрати, пов`язані з орендою житла в іншому населеному пункті.

Позивач-1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Вказала на те, що через наявність конфлікту відповідачі не пускають її та її доньку до житлового будинку. Будучи допитаною за її згодою в якості свідка показання надана аналогічні змісту позовної заяви, крім цього вказавши, що належні їй речі, що залишилися в будинку відповідачі їй не віддають. СМС повідомлень відповідачу-1 не писала. Про те, що самостійно залишає будинок не казала. Спільно нажите майно залишилося в будинку, до якого її не пускають. Іншого житла у власності не має. Винаймає житло, за оренду якого сплачує кошти.

Позивач-2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Будучи допитаною за її згодою в якості свідка показала, що 17 листопада 2014 року, увечері, вона почула, як за телефоном її батько ОСОБА_5 свариться з її матір`ю ОСОБА_1 Намагаючись захистити матір, вона стала висловлюватися на її підтримку, після чого відповідач-1 та відповідач-2 вказали на те, що вона повинна залишити будинок. Почали викидати її речі на двір та вигнали її з будинку. Забравши речі, серед яких був її одяг та частина взуття вона пішла до подруги матері. Наступного дня, повернувшись до будинку відповідачі у двір її з матір`ю не пустили. Коли в наступному вона приходила до будинку, її туди не допускали.

Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що в матеріалах справи нема жодного доказу чи документу підтверджуючого, що на час розгляду справи позивачі дійсно мають зареєстроване в законному порядку право власності на будинок № 5 по провулку Железняка в м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Також нема доказів підтверджуючих право власності відповідачів на вказаний будинок. Посилання позивачів на норми ст.ст. 156 та 157 Житлового кодексу України є безпідставними так як вони не є власниками будинку. Зазначив, що 27 травня 2015 року, як самі позивачі зазначили у своїй позовній заяві, було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, підтвердженням чого є рішення Новомосковського міськрайонного суд Дніпропетровської області. У вказаному рішенні суд чітко встановив, що сторони спору щодо поділу майна та утримання дитини не мають. Тобто сама ОСОБА_1 подаючи позов про розірвання шлюбу зазначала, що ніяких спорів не було. Окрім того, рішенням суду встановлено дату спільного не проживання сторін, яка є іншою, ніж та, на яку зазначає позивач-1. Позивачі фактично, не маючи на те законних підстав, просять суд зобовязати відповідачів (які не є власниками будинку) не перешкоджати їм (також не власникам будинку) вселитися в чужий будинок та не заважати користуватися чужою власністю, чим фактично просять порушити право власності відповідача-3. Розмір моральної шкоди нічим не підтверджений та не обґрунтований. Посилається на те, що позивачі зі згоди відповідача-2 зареєстровані в спірному приміщенні. Позивач ОСОБА_1 в жовтні 2014 року сама добровільно покинула свого чоловіка ОСОБА_5 при цьому забравши всі свої речі. Про означене свідчить як вказівка в рішенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року про відсутність спору про поділ майна так і відсутність інших документів та звернень до компетентних органів з приводу створення перешкод відповідачами в користуванні належним їй майном. Факт заміни замків на дверях будинку нічим не підтверджений, більш того вони і на даний час залишилися такими як і були. Позивач-2 ОСОБА_2 з незрозумілих причин в жовтні 2014 року також зібрала свої речі та виїхала з будинку, а потім, протягом року ще періодично приїздила та деякий час проживала у будинку і ніяких перешкод в користуванні будинком їй не чинили. Після вступу до коледжу ОСОБА_8 отримала кімнату в гуртожитку розташованому за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Радянська, 18 де також проживала і це було її власне бажання. Зазначив, що вимоги про відшкодування матеріальної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено спричинення позивачу такої шкоди і не доведено її розмір належними доказами. Сам по собі договір оренди, наданий до суду, підтверджує лише факт його укладання, однак нема жодного доказу виконання умов договору користування квартирою, сплати орендної плати. Витрати за договором оренди згідно з нормами діючого законодавства не можуть визначатися, як матеріальна шкода. Зазначає, що ОСОБА_2 не може бути самостійним позивачем у справі. Пояснив, що позивач-1 самостійно пішла з будинку, про що повідомила відповідача-1 за телефоном, надіславши йому про це повідомлення засобами телефонного зв`язку. Вказав на те, що зі згоди ОСОБА_6, який був власником житлового будинку, в ньому зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на теперішній час будинок належить ОСОБА_7 Позивач-1 самостійно залишила будинок, до будинку не приходила з питанням щодо її вселення. Відповідачі заперечують проти вселення позивачів вказуючи, що право користування вони втратили за їх власною згодою. Крім того, за позовом відповідача-3 позивача-1 визнано такою, що втратила право користування будинком.

Відповідач-1 в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Будучи допитаний за його згодою в якості свідка показав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з будинку не виганяв. Скандалів з позивачами не влаштовував. В 2014 році ОСОБА_1 пішла з будинку, надіславши йому за допомогою телефону повідомлення, що бажає пожити одна. До будинку не приходила. ОСОБА_2 до 2015 року проживала в будинку, а після цього поїхала до позивача-1 без зазначення підстав. Він створив нову сім`ю з іншою жінкою. В наступному відповідач-2 отримав повідомлення від співмешканця позивача-1 з погрозами, оскільки він позивачів до житлового будинку не пускає та пускати не бажає.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_7 показала суду, що в 2000 році її батько подарував їй будинок по провулку Железняка буд.5 в м. Новомосковськ Дніпропетровської області. 06 квітня 2014 року під час спілкування з дружиною брата ОСОБА_1 остання її повідомила, що восени 2014 року збирається залишити сім`ю. Вона повідомила свого батька ОСОБА_6 про наміри позивача-1. 26 листопада 2014 року вона, з телефонного дзвінка відповідача-1 довідалася, що ОСОБА_1 пішла від її брата. Цього-ж дня увечері вона приїхала до м.Новомосковська та в подальшому знаходилася в житловому будинку, з якого через тиждень поїхала до свого місця проживання. Під час її перебування в будинку речі ніхто не викидав. Показала, що після того, як ОСОБА_1 залишила будинок, ОСОБА_11 проживала в будинку за адресою: провулок Железняка буд.5 м.Новомосковськ Дніпропетровської області ще півтори року. В будинку залишилися коробки, в яких ОСОБА_1 зберігала свої речі та які залишилися пустими.

В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15

Свідок ОСОБА_15 показала, що на прохання позивача-1 оглядала СМС повідомлення, яке надійшло від співмешканця позивача-1 із погрозами.

ОСОБА_12 показав суду, що в середині листопада 2014 року він прийшов до будинку, розташованого за адресою: провулок Железняка буд.5 м.Новомосковськ Дніпропетровської області та особисто бачила, як ОСОБА_6 викидав речі ОСОБА_2 на вулицю та виганяв останню з подвір`я та будинку, не пускаючи її в наступному на подвір`я. Після того, як викинув речі ОСОБА_6 закрив хвіртку, а ОСОБА_2 разом із подругою матері пішла до квартири, в якій мешкає подруга ОСОБА_1 та до якої він провів позивача-2.

Свідок ОСОБА_13, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 показала, що в листопаді 2014 року почувши крики з сусіднього домоволодіння вийшла на вулицю та побачила, як ОСОБА_6 викидав речі ОСОБА_2 на вулицю та виганяв останню з подвір`я та будинку, не пускаючи її в наступному на подвір`я. Після чого ОСОБА_2 зібрала свої речі та пішла. В наступному також восени 2014 року вона почула крики, вийшла на вулицю та бачила, як ОСОБА_2 та ОСОБА_1 намагалися потрапити в будинок, однак їм не відчиняли двері. В наступному, в 2014-2015 роках вона бачила позивачів, які намагалися потрапити до житлового будинку, доступу їм не надавали. ОСОБА_7 на подвір`ї будинку ОСОБА_6 в листопада 2014 року не бачила.

ОСОБА_14 показала суду, що о 09:00 17 листопада 2014 року їй зателефонувала позивач-1 із проханням забрати ОСОБА_2 до себе додому на ночівлю. Одягнувшись вона пішла до будинку по пров. Железняка буд.5 м. Новомосковська Дніпропетровської області, де побачила, як ОСОБА_5 та ОСОБА_6 викидали речі ОСОБА_2 з будинку та з лайкою проганяли останню. Вона забрала дитину до себе додому. Наступного дня позивач-1 забрала позивача-2 та вони поїхали.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

З 05 березня 1999 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 11 червня 1999 року від шлюбу в позивача-1 та відповідача-1 народилась донька ОСОБА_2 27 травня 2015 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб розірвано /а.с.61/.

Судом встановлено, що на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 19 серпня 1965 року ОСОБА_6 належав житловий будинок, розташований за адресою: пров. Железняка, буд.5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області /а.с.76, 77-78/.

06 вересня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (Оріпова /а.с.64/) Н.В. укладено договір дарування житлового будинку, у відповідності до якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 отримала у дар житловий будинок по пров. Железняка, буд.5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. договір посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-3543 /а.с.65/. Також судом встановлено, що державну реєстрацію права власності в органах БТІ, Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно до 02 листопада 2016 року не проведено /а.с.76, 68/. Право власності відповідача-3 на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17 лютого 2017 року /а.с.143/.

01 липня 2003 року в будинку, розташованого за адресою: пров. Железняка, буд.5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області зареєстровано ОСОБА_1 /а.с.5/.

22 жовтня 2015 року в будинку, розташованого за адресою: пров. Железняка, буд.5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області зареєстровано ОСОБА_2 /а.с.6/.

В період з 01 жовтня 2008 року по 27 липня 2011 року ОСОБА_1 працювала на посаді вихователя ДНЗ № 6 «Калинка» /а.с.8/.

В період з березня 2011 року по січень 2016 року ОСОБА_1 офіційно не працевлаштована /а.с.16/.

В період з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року ОСОБА_2 навчалася на денному відділенні Новомосковського кооперативного коледжу економіки та права ім. С.В.Литвиненка Дніпропетровської облспоживспілки /а.с.9/.

05 грудня 2014 року ОСОБА_1 з ОСОБА_9 укладено договір оренди житлового приміщення квартири, розташованої за адресою: вул. Др. Народів, 73, м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримала в оренду зазначену житлову квартиру та зобов`язалася сплачувати за використання квартири грошові кошти в розмірі 1500,00 грн. Строк дії договору 2014-2016 роки /а.с.7/. В означеній квартирі позивач-1 проживала з 2014 року по 12 серпня 2016 року /а.с.31/.

Протягом грудня 2014 грудня 2016 року позивачем-1 сплачувалося щомісяця за оренду квартири ОСОБА_9 сума в розмірі по 1500,00 грн.

07 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 укладено договір оренди житлового приміщення квартири, розташованої за адресою: вул. Др. Народів, 73, м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримала в оренду зазначену житлову квартиру та зобов`язалася сплачувати за використання квартири грошові кошти в розмірі 1500,00 грн. Строк дії договору 2017-2018 роки. В січні-квітні 2017 року позивачем-1 сплачувалося щомісяця за оренду квартири ОСОБА_9 сума в розмірі по 1500,00 грн.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: пров. Железняка, буд. 5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. 02 грудня 2016 року ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання в будинку /а.с.145-146/. Заочне рішення суду скасоване ухвалою від 24 травня 2017 року.

Розглядаючи позовні вимоги в частині вселення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно з чч.1-3 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Матеріали справи, обставини, визнані учасниками судового розгляду свідчать, що позивачі зі згоди відповідача-2 зареєструвалися у спірному житловому будинку. Заперечень власника ОСОБА_7 проти реєстрації не отримували, ОСОБА_7 знала про реєстрацію позивачів в будинку, як членів сім`ї сина свого батька. Показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, фактичним запереченням проти надання доступу до житлового будинку представника відповідачів, відповідача-2 та показами відповідача-3 підтверджено заперечення проти надання доступу позивачам до житлового приміщення, внаслідок чого суд приходить до висновку про наявність конфлікту між позивачами та відповідачами з приводу права користування позивачами житловим приміщенням.

За таких обставин, суд приходить до висновку що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за згодою належного власника ОСОБА_7 були вселені у спірний будинок як член сім'ї брата відповідача-3 ОСОБА_5, зареєстровані в ньому у передбаченому законом порядку, ані власник, ані особи, що проживали в будинку не заперечували проти факту вселення та реєстрації позивачів в будинку, сторонами визнано, що до часу реєстрації позивача-2 остання, як донька відповідача-2 фактично проживала в будинку до листопада 2014 року, позивачі вели з відповідачем-1 та відповідачем-2 спільне господарство, а тому позивачі згідно зі ст. ст. 64, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України набули право користуватися житловим приміщенням на рівні з його власником. Відповідачі перешкоджають в такому праві користування, не допускають до будинку, що стало підставою для залишення позивачами будинку з незалежних від них причин на термін понад року, внаслідок чого позивачі мають бути вселені у спірний будинок, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

При цьому, не можуть бути прийняті до уваги посилання представника відповідача на наявність скасування реєстрації місця проживання позивача-2 за адресою спірного житлового будинку, оскільки означене скасування проведене на підставі заочного рішення суду, яке на час розгляду справи скасоване. При цьому, розгляд судом питання про визнання втратившою права користування позивача з огляду на зміст позовних вимог та заперечень не може бути підставою і для зупинення провадження у справі, оскільки може бути розглянуто окремо від справи про наявність перешкод в праві користування та їх усунення.

Також не приймає до уваги суд і посилання на самостійне залишення позивачами житлового будинку на термін понад рік, оскільки матеріали справи свідчать про наявність конфлікту між сторонами з приводу права користування, який стався в 2014 році та створення перешкод в праві користування шляхом не допуску позивачів до спірного житлового будинку. Посилання на направлення позивачем-1 СМС повідомлення відповідачу-2 зі змістом про бажання окремого проживання та відпочинку суд не приймає до уваги, як таке, що прямо не вказує на втрату останньою права користування, оскільки дій щодо зміни місця реєстрації позивачем-1 не вчинено, а показами свідків підтверджено факт створення перешкод позивачам в праві користування відповідачами -1 та -2.

Внаслідок викладеного, позовні вимоги в цій частині позову мають бути задоволені.

Щодо вимог позову про зобов'язання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не перешкоджати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у здійсненні права користування жилим будинком, що знаходиться за адресою: провулок Железняка буд.5 м.Новомосковськ Дніпропетровської області то суду не доведено, що станом на день розгляду справи в суді відповідачі, окрім заперечення самого права користування та не допуску до будинку, що має бути усунене шляхом вселення позивачів в житловий будинок іншим чином здійснюють перешкоди в праві користування, внаслідок чого в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать, що 05 грудня 2014 року ОСОБА_1 з ОСОБА_9 укладено договір оренди житлового приміщення квартири, розташованої за адресою: вул. Др. Народів, 73, м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримала в оренду зазначену житлову квартиру та зобов`язалася сплачувати за використання квартири грошові кошти в розмірі 1500,00 грн. Строк дії договору 2014-2016 роки /а.с.7/. В означеній квартирі позивач-1 проживала з 2014 року по 12 серпня 2016 року /а.с.31/.

Протягом грудня 2014 грудня 2016 року позивачем-1 сплачувалося щомісяця за оренду квартири ОСОБА_9 сума в розмірі по 1500,00 грн.

07 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 укладено договір оренди житлового приміщення квартири, розташованої за адресою: вул. Др. Народів, 73, м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримала в оренду зазначену житлову квартиру та зобов`язалася сплачувати за використання квартири грошові кошти в розмірі 1500,00 грн. Строк дії договору 2017-2018 роки. В січні-квітні 2017 року позивачем-1 сплачувалося щомісяця за оренду квартири ОСОБА_9 сума в розмірі по 1500,00 грн.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Виходячи з норм зазначеної статті для отримання права на відшкодування майнової шкоди необхідно встановити який саме розмір збитків було завдано Позивачці ОСОБА_1, хто саме завдав таку шкоду (якими діями чи бездіяльністю) і чи є між такими діями та їх наслідками причинний звязок.

Матеріали справи вказують, що внаслідок дій неправомірних дій відповідачів -1, -2 щодо не допуску позивача-1 до житлового приміщення, в якому вона зареєстрована особистим немайновим правам позивача спричинено шкоду, водночас доказів на підтвердження того, що діями відповідачів позивачу завдано шкоду саме у розмірі грошових коштів, сплачених за оренду житла в іншому населеному пункті суду не надано, внаслідок чого суд не може прийняти за належний розмір шкоди визначений позивачем-1 та в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

Крім того, жодними доказами не обґрунтовано створення перешкод відповідачем-3 в праві користування житловим приміщенням, окрім самого факту заперечення права на це в судовому засіданні. Доказів того, що позивачі зверталися до відповідача-3 з приводу надання доступу суду не надано, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимог позову про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

За ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За ст.1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Матеріали справи вказують, що внаслідок дій неправомірних дій відповідачів -1, -2 щодо не допуску позивачів до житлового приміщення в якому позивачі зареєстровані та проживали, створення перешкод у такому праві, позивачам спричинено моральну шкоду, яка полягає у додаткових зусиллях на організацію свого життя, побуту, необхідності шукати додаткові кошти на оренду житла, хвилюванні та невизначеності через можливість припинення оренди, незручностях, що полягають у вимушеній зміні укладу життя, пов`язаним із зміною місця проживання, неможливості користуватися власним майном, у хвилюваннях, які спричиняли відповідачі відмовляючи у вселенні та тривалості неправомірних дій відповідачів, унеможливленні планування подальшого життя. Водночас суд вважає, що з урахуванням характеру та обсягу страждань, моральна шкода повинна бути відшкодована відповідачами солідарно у сумі 1000,00 грн. (по 500,00 на кожного з позивачів), яка думку суду, буде адекватною нанесеній моральній шкоді, внаслідок чого позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат в розмірі 4900,00 грн. суд враховує наявність договору між представником та позивачами щодо надання правової допомоги під час розгляду справи, однак надана суду квитанція до прибуткового касового ордеру сама по собі не є належним доказом на підтвердження розміру понесених витрат, оскільки не підтверджена відповідними актами про надання послуг, не містить відомостей про кількість наданих послуг, пов`язаних з підготовкою справи, часу, витраченого під час підготовки до розгляду справи та участю в судових засіданнях. Внаслідок чого суд, враховуючи положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», виходячи з того, що загальний час, протягом якого представник приймав участь в судових засіданнях становить 5 годин 26 хвилин вважає за необхідне стягнути з кожного з відповідачів на користь кожного з позивачів суму в розмірі 586,66 грн., що загалом становить суму в розмірі 3519,96 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних із сплатою судового збору суд, керуючись положеннями ст.88 ЦПК України, виходить з того, що позивачі при поданні позову та пред`явленні чотирьох вимог, дві з яких є вимогами немайнового характеру клопотали про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі. Позов задоволено частково. Задоволено одну вимогу немайнового та частково задоволено одну вимогу майнового характеру, внаслідок чого з кожного з відповідачів на користь державного бюджету підлягає стягненню сума в розмірі 367,46 коп. та з кожного з позивачів на користь державного бюджету сума в розмірі по 551,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10,11,57,60,88,209, 212-215 ЦПК України суд -

вирішив:

позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1, ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням житловим будинком № 5, загальною площею 73,3 кв.м., житловою площею 46,3 кв.м., розташованим по провулку Залізняка Максима, м. Новомосковськ Дніпропетровської області шляхом вселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 у вказаний житловий будинок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 367,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 367,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в розмірі 367,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги в розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) грн. 66 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) грн.. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одну) грн.. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі складено 23 червня 2017 року

Суддя Д.О. Парфьонов