Номер провадження: 22-ц/785/7508/17
Номер справи місцевого суду: 522/7909/16-ц
Головуючий у першій інстанції Тарасов А.В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року про відмову у закритті провадження та на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом фізичної особи підприємця «ОСОБА_8» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, третя особа - ОСОБА_4,

встановила:

05.05.2016 року позивач фізична особа підприємець (далі - ФОП) «ОСОБА_8» звернувся із зазначеною позовною заявою до ОСОБА_3, посилаючись на те, що 01.08.2014 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір поставки №02/08, за умовами якого позивач зобов'язався поставити відповідачу товар вартістю 1 387 079,04 грн., що на момент укладення договору становило 76 046 Євро.

Позивач свої обов'язки за договором виконав, всього відповідачу за договором було передано товар на загальну суму 1 342 837,91 грн., однак всупереч умовам договору відповідачем було оплачено вартість товару лише частково - в розмірі 23 734,62 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 2 115 710, 25 грн., яка складається із суми основного боргу в розмірі 1 319 103,29 грн., трьох відсотків річних - 56 590,02 грн. та інфляційних втрат - 740 016,94 грн., просив також вирішити питання стосовно розподілу судових витрат.

Відповідач та його представник ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечували, надавши до суду письмові заперечення, в яких зазначено, що оплата за поставлений товар здійснювалась за посередництвом працівника ТОВ «Контрактбуд» ОСОБА_4, якому відповідач передавав кошти за поставлені матеріали, які той мав оприбуткувати. Згідно наданих ОСОБА_4 розписок останній отримав в рахунок оплати постановленого товару суму, еквівалентну 123 198,50 Євро, що становить 2 247 140,51 грн.

Посилаючись на вказане, відповідач вважав, що вартість поставлених будівельних матеріалів була ним сплачена повністю, а тому в позові слід відмовити.

Крім того, відповідач вважав, що даний спір є господарським, оскільки виник між суб'єктами господарювання, а тому провадження у справі повинно бути закритим, так як даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Справа була розглянута у відсутність третьої особи - ОСОБА_4

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року у закритті провадження у справі було відмовлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року позовну заяву ФОП «ОСОБА_8» було задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаних ухвали та рішення суду першої інстанції, і закрити провадження у справі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції жодного разу не з'явився, будучи обізнаним про існування даного судового провадження і належним чином повідомленим про час і місце судового засідання за новою адресою, у тому числі за телефоном, вказаним в інформаційній довідці за даними офіційного сайту Міністерства Юстиції України (а.с.125, 165-167, 191, 192).

Так у відповідності до правових позицій Європейського Суду з прав людини є недопустимим, щоб особа, яка бере участь у справі, в розумні інтервали часу не вживала заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження (див. п. 41 рішення у справі «Пономарьов проти України», п. 27 рішення у справі «Олександр Шевченко проти України»).

Таким чином, нез'явлення до суду для прийняття участі у розгляді даної справи, а також не надання суду своїх письмових заперечень з приводу ухваленого судового рішення, або апеляційної скарги, свідчить про небажання ОСОБА_4 приймати участь у справі та про неповажність його неявки в судові засідання.

З цих підстав, посилання заявника апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції був зобов'язаний викликати в судове засідання ОСОБА_4 і допитати його як свідка по справі, є безпідставними і необгрунтованими.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що згідно договору поставки позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 1 387 079,04 грн. В свою чергу відповідач сплатив на користь позивача лише 23 734,62 грн.

З цих підстав суд стягнув з відповідача на користь позивача різницю між вказаними сумами, що становить 1 319 103, 29 грн., інфляційні витрати у розмірі 740 016,94 грн., 3 %річних у розмірі 56 590,02 грн. та судові витрати у справі в розмірі 6 890 грн.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було укладено ряд договорів поставки. Зокрема, 11.08.2014 року між сторонами було укладено договір поставки №01/08, згідно п. 2.1 якого вартість товару складає 776 419,20 грн., що еквівалентно 43 134,40 євро. 19.09.2014 року між сторонами було укладено договір поставки №04/09, згідно якого вартість товару складає 70 012,42 грн., що еквівалентно 3 838,40 євро. За даними договорами обов'язки сторін повністю виконані, як в частині поставки товару, так і стосовно оплати.

Разом з тим, 01.08.2014 року між сторонами було укладено договір поставки №02/08, згідно п. 1.1. якого позивач зобов'язався поставити відповідачу напольне покриття згідно специфікації до даного договору, а відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його. Згідно п. 2.1 договору вартість товару складає 1 387 079,04 грн., що еквівалентно 76 046,00 євро. Згідно п. 3.2 оплата за товар здійснюється в наступному порядку: першу частину в розмірі 30% від загальної вартості товару покупець сплачує продавцю протягом одного банківського дня з моменту надання продавцем рахунку на оплату; другу частину в розмірі 70% від загальної вартості товару покупець оплачує продавцю до 05.10.2014 року.

Враховуючи, що товар поставляється з Європи, сторони домовились, що ціна може бути скорегована на день платежу при умові збільшення курсу НБУ більш ніж на 2 %. Розрахунки здійснювались виходячи з комерційного курсу - 1 євро - 18,24 грн.

Відповідно до специфікації №1 до договору поставки №02/08 від 01.08.2014 року позивач зобов'язався поставити відповідачу грунтовку вартістю 56 744,64 грн., гумовий гранулят SBR 1-3 mm вартістю 164 160,00 грн., зв'язуючі прозорі вартістю 8 025,60 грн. та білу фарбу для розмітки вартістю 8 025,60 грн., що разом становить 1 387 079,04 грн.

На виконання умов вищевказаного договору поставки, позивач - ФОП «ОСОБА_8» поставив відповідачу ОСОБА_3 товар на загальну суму 1 342 837,91 грн., що підтверджується фактом передання товару за договором, копіями видаткової накладної № 577 від 10.09.2014 року на суму 453 391,68 грн., видаткової накладної №580 від 16.09.2014 року на суму 400 003,29 грн., видаткової накладної №582 від 30.09.2014 року на суму 260 002,08 грн., видаткової накладної №534 від 03.08.2014 року на суму 120 000,95 грн., видаткової накладної №530 від 26.08.2014 року на суму 109 440,00 грн.

Згідно прибуткового касового ордеру №15 від 21.08.2014 року за вищевказаним договором №02/08 від 01.08.2014 року відповідачем на користь позивача було сплачено 23 734,62 грн., у зв'язку з чим залишок несплаченої суми складає 1 319 103,29 грн.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач не заперечує факт укладення договору та виконання позивачем своїх обов'язків з поставки товару, однак зазначив, що ним вартість поставленого товару повністю сплачена шляхом передання грошових коштів через третю особу ОСОБА_4

При цьому суд виходив із того, що матеріали справи не містять жодних доказів передання вищевказаних грошових коштів ОСОБА_4 на користь ФОП «ОСОБА_8». Більше того, матеріали справи також не мають будь-яких доказів перебування позивача у трудових відносинах з ОСОБА_4 та видання на його ім'я довіреності на отримання грошових коштів від відповідача ОСОБА_3

Так, дійсно в матеріалах справи містяться розписки від 09.10.2014 року, 10.10.2014 року та 20.11.2014 року, які засвідчують факт передання відповідачем грошових коштів за поставку спортивного покриття на об'єкт за адресою: АДРЕСА_1. Однак, жодних доказів передання цих коштів ОСОБА_4 на користь позивача, матеріали справи не містять. Крім того, із тексту наданих ОСОБА_4 розписок, жодним чином не вбачається, що грошові кошти передано саме на оплату товару за договором поставки №02/08 від 01.08.2014 року (а.с.75-77).

Стосовно тих обставин, що ОСОБА_4 отримав грошові кошти від відповідача ОСОБА_3 для передачі їх позивачку - ФОП «ОСОБА_8», однак, які останній не отримав, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог по даній справі, а можуть бути підставою для вирішення питання щодо повернення даних грошових коштів саме особою, якій ці кошти були надані відповідачем ОСОБА_3

Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку про те, що відповідачем ОСОБА_3 не надано доказів, які б підтверджували факт повного виконання ним зобов'язання в частині оплати товару, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача з відповідача суми заборгованості в розмірі 1 319 103,29 грн.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з цим, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних витрат у розмірі 740 016,94 грн. та 3 % річних у розмірі 56 590,02 грн., також є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд також обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору згідно платіжного доручення №153 від 20.04.2016 року, в розмірі 6 890,00 грн.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, її заявник посилається на те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, обґрунтовуючи свої доводи тим, що Договір поставки №02/08 від 01.08.2014 року був укладений між суб'єктами господарювання, а тому спір має бути вирішений в порядку господарського судочинства, то на думку суду першої інстанції а також колегії суддів, дані доводи є необгрунтованими, з огляду на наступні обставини.

Так, як вбачається із тексту Договору поставки № 02/08 від 01 серпня 2014 року, він укладений між ФОП «ОСОБА_8» та приватною особою ОСОБА_3 (а.с.14), що свідчить про те, що правовідносини виникли між суб'єктом господарювання і фізичною особою, що в свою чергу виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, в даному випадку правового значення не має, так як, укладаючи Договір поставки, він діяв як фізична особа.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що у відповідності до п.9.2 Договору поставки передбачено, що якщо сторони не можуть дійти згоди, то спір передається на розгляд у відповідний господарський суд України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, за змістом ст.ст.1,12 Господарсько-процесуального кодексу України спір між суб'єктом підприємницької діяльності і фізичною особою, який виникає з договору поставки продукції, однак не має ознак господарського договору, не може розглядатись в порядку господарського судочинства.

З цих підстав, Господарський суд не уповноважений відкрити провадження у даній справі, навіть, якщо у відповідному договорі поставки зазначено, що спір має бути вирішений в господарському суді України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що даний спір має розглядатись в порядку цивільного судочинства, а тому постановив законну і обгрунтовану ухвалу про відмову відповідачу в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Стосовно п. 3.2 Договору поставки, на порушення якого посилається відповідач, який на його думку є підставою для відмови в позові, то колегія суддів також не погоджується з цими вимогами, виходячи з наступних підстав.

Так, дійсно у відповідності до вказаного пункту, першу частину оплати за поставлений товар (передоплату) в розмірі 30% від загальної вартості товару, Покупець має сплатити Продавцю протягом 1 банківського дня з моменту надання Продавцем рахунку на оплату. Другу частину оплати (передоплату) в розмірі 70% від загальної вартості товару, Покупець оплачує Продавцю до 5 жовтня 2014 року.

Однак, як було вказано вище, у відповідності до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З цих підстав, недотримання сторонами умов п. 3.2 Договору поставки, не є підставою для звільнення відповідача від обов'язку здійснити оплату за поставлений товар, тобто не є підставою для відмови в позові.

При цьому, слід зазначити, що до укладення Договору поставки № 02/08 від 01 серпня 2014 року між сторонами склались довірливі стосунки по аналогічним договорам поставки, які виконувались сторонами належним чином і в повному обсязі, про що вказано вище і що не заперечувалось особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваних ухвали та рішення суду, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, ухвала і рішення постановлені у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржувані ухвалу та рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року про відмову у закритті провадження у справі залишити без змін.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко