22-ц/775/757/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Вайновська О.Є.
Доповідач Лопатіна М.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

13 грудня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.,

суддів Биліни Т.І., Принцевської В.П.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Маріупольського міжрайонного управління водного господарства до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення злочину,

за апеляційною скаргою Маріупольського міжрайонного управління водного господарства на рішення Володарського районного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року Маріупольське міжрайонне управління водного господарства звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 24 та 26 травня 2015 року відповідач ОСОБА_1, разом зі своїми знайомими, південніше села Водяне у Володарському районі Донецької області скоїв крадіжку фрагменту магістрального трубопроводу, діаметром 800 мм та довжиною 61,5 м., який є складовою частиною державної Маріупольської зрошувальної системи та призначено для транспортування та розподілу води між водокористувачами і знаходиться у нього на балансі. Вироком Володарського районного суду Донецької області від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.1 КК України з призначенням покарання у виді 150 годин громадських робіт. Просило стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки, завдані внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1, які, згідно звіту про оцінку майна від 14 липня 2016 року, виконаного незалежним оцінювачем, складають 144 360 гривень без ПДВ.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року позовні вимоги Маріупольського міжрайонного управління водного господарства задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Маріупольського міжрайонного управління водного господарства матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину, в сумі 84 336 гривень. Розподілено судові витрати, стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 843 гривні 36 копійок.

Маріупольське міжрайонне управління водного господарства з таким судовим рішенням не погодилося та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на його користь 120 300 гривень матеріальних збитків, завданих злочином.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд необґрунтовано оцінив як належний та допустимий доказ висновок судової будівельно-технічної експертизи № 12-с від 26 червня 2017 року, яким визначено вартість матеріальних збитків позивача, оскільки даний висновок виконаний особою, яка не зареєстрована як фізична особа-підприємець та не має сертифіката суб'єкта оціночної діяльності. Крім того, позивач послався на те, що цей висновок експертизи не містить посилання на додержання експертом будь-якої методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Застосування експертом понижуючого коефіцієнту 0,6 є неправильним, з огляду на те, що Маріупольське міжрайонне управління водного господарства не є будівельною організацією і тому не може здійснювати відновлення пошкодженого трубопроводу господарським способом. При визначенні розміру збитків експерт, у порушення ДСТУ БД 1.1-1:2013 «Правил визначення вартості будівництва», безпідставно не включив до їх вартості, зокрема, податок на додану вартість. Також місцевий суд не додержався вимог ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» та не здійснив рецензування звіту про оцінку майна.

Представник позивача ОСОБА_2, діючий на підставі довіреності, у судовому засіданні апеляційного суду просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, заподіяної в результаті вчинення злочину, у розмірі 120 300 гривень.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_3, у суді апеляційної інстанції просила відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з'явився, згідно заяви, просив справу розглянути у його відсутність, апеляційну скаргу відхилити, рішення місцевого суду - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За вимогами ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ч.1 ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Також згідно з роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», суд, покладаючи на відповідача обов'язок відшкодувати матеріальну шкоду, має виходити з установленого законом правила про те, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що 24 та 26 травня 2015 року відповідач ОСОБА_1, разом зі своїми знайомими, південніше села Водяне у Володарському районі Донецької області скоїв таємне викрадення п'яти фрагментів металевих труб, діаметром 800 мм та довжиною 61,5 м, які знаходяться на балансі Маріупольського міжрайонного управління водного господарства та є державною власністю.

Вироком Володарського районного суду Донецької області від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 150 годин громадських робіт. Також даним вироком залишено без розгляду цивільний позов Маріупольського міжрайонного управління водного господарства до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином (а.с.5-6, 7-8).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було проведено судову будівельно-технічну експертизу №12-с від 26 червня 2017 року, відповідно до висновку якої вартість відшкодування матеріальних збитків, нанесених Маріупольському міжрайонному управлінню водного господарства ОСОБА_1 24 та 26 травня 2015 року, внаслідок крадіжки фрагмента магістрального трубопроводу від ПК 76+40,5 Маріупольської зрошувальної системи, з урахуванням повернутого майна та засипаної на теперішній час траншеї для укладки труб, складатиме 84 336 гривень без ПДВ(а.с.97-109).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що неправомірними діями відповідача позивачу була завдана матеріальна шкода, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 84 336 гривень, визначеному судовою будівельно-технічною експертизою.

Так, згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи справу, місцевий суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалось на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, дав належну оцінку висновку експерта №12-с від 26 червня 2017 року і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача шкоди у розмірі, визначеному цим висновком.

За клопотанням представника відповідача експерт ОСОБА_4 з'явився в судове засідання апеляційного суду, підтримав наданий ним висновок №12-с від 26 червня 2017 року та надав обґрунтовані відповіді на задані йому запитання.

Доводи апеляційної скарги про те, що даний висновок експерта не є допустимим доказом по справі, з огляду на те, що судовий експерт не мав права визначати розмір збитків, є неспроможними з огляду на наступне.

Згідно ст.ст. 1, 10 Закону України «Про судову експертизу» , судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.

Відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/2, до основних видів експертиз відноситься будівельно-технічна експертиза, одним із основних завдань якої є визначення вартості будівельних робіт.

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Реєстру атестованих судових експертів, експерт ОСОБА_4 з 21 жовтня 2012 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та має свідоцтво судового експерта № 952 від 28 листопада 2011 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, зокрема, на проведення будівельно-технічних експертиз за спеціальністю 10.6.- дослідження об'єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів.

Отже, визначаючи матеріальні збитки, спричинені Маріупольському міжрайонному управлінню водного господарства в результаті неправомірних дій відповідача, шляхом визначення вартості виконання робіт для відновлення фрагменту магістрального трубопроводу Маріупольської зрошувальної системи, судовий експерт діяв в межах своїх повноважень, а тому суд першої інстанції дав належну оцінку складеному ним експертному висновку, як допустимому доказу у справі.

Також слід зазначити, що цей висновок експерта відповідає вимогам ст. 147 ЦПК України, зокрема, він утримує посилання на нормативні акти та літературу, які використовувались експертом при вирішенні поставлених питань, а тому твердження особи, яка подає апеляційну скаргу на те, що висновок експертизи не містить вказівок на додержання експертом будь-яких методик оцінки майна, є неспроможним.

Також необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на те, що місцевий суд безпідставно не здійснив рецензування наданого позивачем звіту про оцінку збитків, оскільки такого клопотання представник позивача в ході розгляду справи у суді першої інстанції не заявляв. Крім того, зі змісту ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна могло бути здійснено також і на вимогу замовника (платника) оцінки майна, тобто позивача.

Не можна погодитись також з твердженням позивача про те, що при визначенні розміру збитків експерт неправильно застосував понижуючий коефіцієнт 0,6, оскільки Маріупольське міжрайонне управління водного господарства не є будівельною організацією і тому не може здійснювати відновлення пошкодженого трубопроводу господарським способом, так як згідно положення даного підприємства вбачається, що одним із основних завдань даного підприємства є виконання поточних і капітальних ремонтів міжгосподарських меліоративних мереж та водогосподарських об'єктів.

З огляду на те, що Маріупольське міжрайонне управління водного господарства не є платником ПДВ, визначаючи розмір збитків, експерт обґрунтовано не включив до їх розміру податок на додану вартість, а тому доводи позивача і в цій частині є також такими, що не заслуговують на увагу суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржене рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Маріупольського міжрайонного управління водного господарства відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: