Єдиний унікальний номер 225/5327/17 Номер провадження 22-ц/775/2191/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Гапонова А.В.

суддів Кішкіної І.В., Папоян В.В.

за участю секретаря Глушка С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу за позо-вом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, до державного підприємства «Торецьквугілля» про відшкоду-вання моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок нещасного випадку на виробництві

- за апеляційною скаргою державного підприємства «Торецьквугілля»,

на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 17 листопада 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року позивач, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Торецькву-гілля» про стягнення на користь його племінника 300 000,00 грн. у відшкодування мора-льної шкоди, завданої внаслідок загибелі його батька ОСОБА_3 Валерійови-ча від нещасного випадку на виробництві, що стався з ним 08 березня 2017 року. Загиблий ОСОБА_3 є його рідним братом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що його брат ОСОБА_3 знаходився у трудових ві-дносинах з ДП «Торецьквугілля», зокрема із ВП «шахтою «Центральна», де працював за-бійником на відбійних молотках.

08 березня 2017 року його брат та батько неповнолітнього ОСОБА_2, пра-цюючи в першу зміну та виконуючи отриманий від начальника дільниці наряд, трагічно загинув внаслідок механічної асфікції від стискання органів грудної клітки та живота ву-гіллям. Цей нещасний випадок був визнаний спеціальною комісією таким, що стався з батьком неповнолітнього ОСОБА_2 на виробництві, тому оформлений по формі Н-1.

Внаслідок загибелі на виробництві батька неповнолітнього ОСОБА_2, йому завдана моральна шкода, яка полягає в глибоких моральних та душевних стражданнях у звязку з втратою ним близької людини, батька. Разом з цим, син загиблого має дуже сла-бке здоровя, він є інвалідом з дитинства. На теперішній час неповнолітньому сину загиб-лого показано обстеження та тривале лікування. Розмір завданої неповнолітньому ОСОБА_2 загибеллю батька моральної шкоди позивач оцінив у 300 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 17 листопада 2017 ро-ку позов ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, задоволено частково. Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок нещасного випадку на виробництві, 250 000,00 гривень. А також стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь держави суму судового збо-ру в розмірі 533,31 грн.

При ухваленні рішення суд виходив з того, що неповнолітньому ОСОБА_2 дійсно було спричинено моральну шкоду смертю його батька ОСОБА_4. Також суд зазначив, що саме через шкідливі та небезпечні умови праці з батьком неповнолітнього ОСОБА_2 стався нещасний випадок, внаслідок якого настала смерть. А тому у власника підприємства виникає обовязок відшкодувати моральну шкоду дитині загиблого. Враховуючи вимоги розумності та справедливості та з огляду на ступень та глибину моральних страждань суд визначив саме такий розмір відшкодування 250 000,00 грн.

На вказане рішення ДП «Торецьквугілля» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 17 листопада 2017 року змі-нити, задовольнити вимоги ОСОБА_1 частково і стягнути з ДП «Торецьквугілля» ві-дшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що позивач не на-дав необхідних доказів на підтвердження своїх вимог, а саме позивачем не додано не тіль-ки будь-яких розрахунків, а навіть не вказано жодних міркувань з приводу визначення саме такого розміру відшкодування моральної шкоди.

ДП «Торецьквугілля» не заперечує проти відшкодування моральної шкоди на ко-ристь неповнолітнього ОСОБА_2, але під час прийняття рішення судом були не-вірно застосовані принципи розумності, виваженості та справедливості і сума відшкоду-вання у 250 000,00 грн. є значно завищеною.

Крім того у ДП «Торецьквугілля» на даний час склалось дуже тяжке фінансове ста-новище, на території Донецької та Луганської областей оголошено проведення антитеро-ристичної операції. Внаслідок бойових дій зупинили виробництво заводи з виготовлення вибухових речовин, що унеможливило видобуток вугілля. Це в свою чергу призвело до погіршення фінансового стану підприємства.

Рішення про стягнення таких великих сум може стати прецедентом для інших стягу-вачів моральної шкоди, що неодмінно призведе до закриття підприємства, яке має для мі-ста Торецьк велике значення, бо забезпечує роботою близько 3000 працівників.

Представник відповідача ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримала, про-сила зменшити розмір відшкодування з урахуванням принципу розумності до рівня 30 000 гривень.

Позивач надіслав до суду письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а справу розглянути без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослі-дивши ма¬теріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, а оска¬ржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі, який діє в інтересах не-повнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідним братом ОСОБА_3.

Відповідно до свідоцтва про народження батьком неповнолітнього ОСОБА_6 є ОСОБА_3.

Брат позивача по справі та батько неповнолітнього ОСОБА_2 знаходився у трудових відносинах з державним підприємством «Торецьквугілля», зокрема із «Шахтою «Центральна».

08.03.2017 року з рідним братом позивача по справі і батьком неповнолітнього ОСОБА_7 стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він помер, про що свідчить свідоцтво про смерть. Даний факт також підтверджено актом проведення спеціального розслідування нещасного випадку, який стався 08.03.2017 року о 12 год. 30 хв. та актом про нещасний випадок, повязаний з виробництвом № 14 по формі Н-1.

Відповідно до цього акту причиною смерті потерпілого стала механічна асфіксія від стискання органів грудної клітки та живота вугіллям.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорю-ваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, сина загиблого від нещасного випадку на виробництві ОСОБА_3, до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди звернувся рідний брат загиблого ОСОБА_1, а саме рідний дядько неповнолітнього.

Так, відповідно до ч.2 статті 6 Сімейного кодексу неповнолітньою вважається дити-на у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦК України піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування

Згідно із ч. 1 ст. 69 ЦК України піклувальник над неповнолітньою особою зо-бовязаний дбати про створення для неї необхідних умов, про її виховання, навчання та розвиток.

В частині третій цієї статті передбачено обовязок піклувальника вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Відповідно до ч.1 ст. 242 ЦК України законним представником у випадках, встанов-лених законом, може бути інша особа.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року із змінами та доповненнями, дитиною-сиротою є дитина, в якої померли чи загинули батьки.

Рішенням виконкому Торецької міської ради від 15.03.2017 року № 92 ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, надано статус дитини сироти.

Повноваження позивача ОСОБА_1, як представника неповнолітньої дитини, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 ЦПК України, підтверджуються свідоцтвом про народження дитини та розпорядженням керівника військово цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області від 18.09.2017 року № 74р.

При цьому, відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попе-реджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і за-перечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Правовідносини, які виникли між сторонами в звязку з відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст.ст. 1167, 1168, 1187 Цивільного кодексу України, які передбача-ють відповідальність за завдану моральну шкоду за умови відсутності між сторонами до-говірних зобов'язань, тобто так звана деліктна відповідальність.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом України в постановах № 6-123цс12 від 24.10.2012 року та № 6-120цс13 від 13.11.2013 року.

Так, відповідно до цих постанов у спорах про відшкодування моральної шкоди, за-вданої смертю члена сім'ї працівника в результаті отриманого ним на виробництві профе-сійного захворювання, а також про відшкодування моральної шкоди членам сім'ї праців-ника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, відшкодування мораль-ної шкоди членам сім'ї працівника в таких випадках здійснюється відповідно до положень ст. 1167, ч.2 ст. 1168 ЦК України.

Зазначене випливає з рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 ро-ку у справі про страхові виплати, в пункті 5 якого зазначено, що статтею 1167 (для членів сімей потерпілих) ЦК України та статтею 237-1 (для потерпілих) КЗпП України застрахо-ваним громадянам, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання та членам їх сімей не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в устано-вах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та ін-ших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що вико-ристовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимо-гам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'яза-ний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відпові-дно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України підп-риємство мало створити потерпілому, як і іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоровя чи настання смерті були би неможливими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме через шкі-дливі та небезпечні умови праці з батьком неповнолітнього ОСОБА_2, в інтересах якого діє позивач по справі, стався нещасний випадок, внаслідок якого настала смерть.

Відповідно до ст. 1 Гірничого Закону України до особливо небезпечних підземних умов відносяться саме умови в шахтах, повязані з дією важкопрогнозованих проявів гір-ничогеологічних і газодинамічних факторів, що створюють небезпеку для життя та здо-ровя, їх працівників (виділення та вибухи газу та пилу, раптові викиди, гірничі удари, обвалення, самозаймання гірничих порід, затоплення гірничих виробок тощо).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що смерть батька неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в інтересах якого діє позивач по справі настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, власником якої є саме відповідач, тому по-винен відповідати за завдану шкоду.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джере-лом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Представником відповідача для доведення факту, що нещасний випадок, повязаний з виробництвом стався внаслідок непереборної сили або з умислу чи грубої необережності потерпілого ОСОБА_3 не надано ніяких документів чи інших доказів.

Таким чином саме діями відповідача неповнолітньому ОСОБА_2, в інте-ресах якого діє позивач по справі, спричиненні моральні страждання, повязані зі смертю батька, яка є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві, власником якого є відповідач.

Згідно зі ст. 38 Гірничого закону України до обов'язків гірничого підприємства від-носиться відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, безпека гірничих робіт, охорона праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих ро-біт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підрив-них роботах.

Таке право також неодноразово підтверджено рішеннями Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні в справі «Барсукови проти України» (заява № 23081/07), яке набрало статусу остаточного 26 лютого 2015 року, у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «ОСОБА_9 проти України» (заява № 22737/04), де у відповідній частині цього положення п. 38 зазначено таке

«1. Право кожного на життя охороняється законом…».

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та прак-тику Суду, як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлює, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знахо-диться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, полі-тичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Отже, зобовязання України перед своїми громадянами щодо права на життя, куди у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі. Право неповнолітнього ОСОБА_2 на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як члену сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, за-вданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у звязку з протиправною по-ведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідно-сті фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здіб-ностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з ураху-ванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкоду-вання враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відш-кодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або за коном.

Частиною другою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, або смертю фізичної особи, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які про-живали з нею однією сімєю.

Тобто, даною нормою передбачено в тому числі право дитини загиблого на відшко-дування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, юридичною особою, яка її завдала. В даному випадку відповідачем по справі.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах № 6-96цс11 від 05.03.2012 р. та № 6-145цс12 від 05.12.2012 року.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого пору-шеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має пра-во звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцт-вом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи виникає у зв'язку з настан-ням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров'я або смерть фізичної особи.

Отже, право члена сім'ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв'язку зі смертю особи, спричинена внаслідок нещасного випадку на виробництві, виникає з на-станням юридичного факту смерті та за наявності нещасного випадку на виробництві і причинного зв'язку між смертю і цим нещасним випадком на виробництві, а тому право-відносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім'ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на своє тяжке матеріальне стано-вище, як на підставу для зміни рішення.

Проте відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті об-ставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особа-ми, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і за-перечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Проте відповідачем не надано до суду доказів, що підтверджували тяжке матеріальне становище підприємства.

Щодо доводів відповідача про те, що стягнення саме такої суми відшкодування мо-ральної шкоди може слугувати прецедентом для задоволення аналогічних вимог іншими позивачами необхідно зазначити, що це не може слугувати причиною для обмеження пра-ва особи на відшкодування завданої йому шкоди.

Стосовно відсутності будь-яких розрахунків та міркувань з приводу визначення саме такого розміру відшкодування моральної шкоди та її наявності взагалі колегія суддів за-значає, що втрата неповнолітньою особою батька, враховуючи те, що матір ОСОБА_3 Ти-мофій втратив ще раніше, є надзвичайно великою та непоправною втратою, це є загально-зрозумілим фактом, який не потребує окремих доказів чи розрахунків.

Враховуючи даний аспект та вимоги розумності, справедливості та виваженості суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про необхідність відшкоду-вання моральної шкоди саме у розмірі 250 000,00 грн.

Таким чином доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розг¬ляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рі¬шення суду першої інста-нції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заяв¬лених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і за-лишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додер-жанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Торецьквугілля» відхилити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 17 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею закон-ної сили.

Судді: