Справа № 370/2473/15-ц Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/1955/17 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 19 20.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

20 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Ігнатченко Н.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Людмила Володимирівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право власності на 1/6 частину нерухомого майна, а саме домоволодіння АДРЕСА_2 та на 1/6 частину земельної ділянки, на якій розташоване вказане домоволодіння; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 2238 від 27 грудня 2014 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 2242 від 27 грудня 2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_6, яка є рідною матір'ю ОСОБА_3, перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого ОСОБА_4 придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_2. Після смерті ОСОБА_6 ? частина домоволодіння, що належала померлій на праві сумісної власності, мала перейти в порядку спадкування за законом чоловікові померлої ОСОБА_4, старшій дочці ОСОБА_3 та молодшій дочці ОСОБА_2 в рівних частинах. Тобто сторони мали успадкувати по 1/6 частині домоволодіння. ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори з метою оформити спадщину та отримати свідоцтво, однак їй було видано відмовлено у вчиненні нотаріальних дій та повідомлено, що вищезазначене нерухоме майно перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу. ОСОБА_3 зазначає, що домоволодіння та земельна ділянка були незаконно відчужені, а позивача не було повідомлено про таке відчуження, частину виручених коштів за продаж нерухомого майна позивачу не відшкодовано. У зв'язку з цим, позивач позбавлена права належним чином оформити право на спадщину, а нерухоме майно незаконно перебуває у власності ОСОБА_2.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу (житлового будинку) № 2238 від 27 грудня 2014 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу (земельної ділянки) № 2242 від 27 грудня 2014 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 зазначає, що житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_4, оскільки був придбаний ним за особисті кошти. ОСОБА_4 на власний розсуд розпорядився належним йому майном.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 вересня 2001 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1.

13 лютого 2007 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу.

04 лютого 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті заповів ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2.

27 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_2.

27 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1374 га, яка розташована за вищезазначеною адресою.

Постановою нотаріуса ОСОБА_3 було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з тим, що нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_2 та земельна ділянка, на якій розташований будинок, перейшли за договорами купівлі-продажу № 2238, № 2242 від 27 грудня 2014 року від ОСОБА_4 до ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу є обґрунтованими. Позивач не позбавлений можливості оформити спадкові права на нерухоме майно у нотаріуса на загальних підставах.

Колегія суддів погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно вимог ч. 5 ст. 61 СК України (у редакції, що діяла на час видачі ОСОБА_4 державного акту) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

З матеріалів справи вбачається, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 ОСОБА_4 придбав житловий будинок по АДРЕСА_2. Отже, вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя і частки подружжя є рівними. У 2011 році ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку за вищезазначеною адресою, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла ? частина житлового будинку та земельної ділянки за зазначеною адресою. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є її чоловік ОСОБА_4 та діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які мають право на 1/6 частину житлового будинку кожен.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_4 придбав житловий будинок за особисті кошти, які він отримав за договором купівлі-продажу квартири, яка була його особистою власністю.

Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 2006 року ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 1999 року. 13 лютого 2007 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок АДРЕСА_2. Однак, відповідач не надала належних та допустимих доказів того, що житловий будинок придбаний саме за кошти, отримані ОСОБА_4 від продажу квартири. З часу продажу квартири і до моменту купівлі житлового будинку пройшло майже чотири місяці. Крім того, визнання житлового будинку особистою власністю ОСОБА_4 не є предметом даного спору, і така вимога останнім не заявлялася.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2014 року ОСОБА_4 продав житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 ОСОБА_3 не є стороною договорів купівлі-продажу, однак вказані правочини порушують її право, як спадкодавця, на вказане нерухоме майно.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, а тому рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції у даній справі, ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 08 лютого 2017 року звернув увагу суду на те, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту, оскільки воно не визнається відповідачами, а нотаріус відмовив ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу. Однак, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності за ОСОБА_3 остання не оскаржувала, а, відтак, рішення в цій частині не переглядається в апеляційному порядку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Кашперська Т.Ц.