УХВАЛА

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну дати та формулювання підстави звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 4 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона працювала на посаді головного бухгалтера централізованої бухгалтерії управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на умовах безстрокового трудового договору.

Наказом в.о. начальника управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_4 «Про звільнення ОСОБА_3» від 15 вересня 2015 року № 630-к, її було звільнено з займаної посади за прогул без поважної причини, п. 4 ст.40 КЗпП України.

Вказаний наказ вважала незаконним з тих підстав, що 30 серпня 2015 року на ім'я керівника ОСОБА_5 вона подала заяву, в якій просила звільнити її з займаної посади за згодою сторін з 30 червня 2015 року. Після розгляду вказаної заяви в.о. начальника ОСОБА_5 погодила її звільнення з займаної посади, проте не з 30 червня 2015 року, а після здачі звітності, проставивши на заяві відповідну резолюцію. Звіт за II квартал 2015 року було здано 10 липня 2015 року, а тому саме цього дня вона мала бути звільненою з займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Оскільки дисциплінарне стягнення було застосовано більш ніж через два місяці після фактичного припинення трудових відносин, відповідач не зажадав від неї жодних письмових пояснень, при звільненні з нею не було проведено відповідних розрахунків та не видано трудову книжку, чим заподіяно моральну шкоду.

З урахуванням зазначеного, позивачка просила визнати незаконним та скасувати наказ начальника управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_4 «Про звільнення ОСОБА_3» від 15 вересня 2015 року № 630-к; змінити формулювання причин та дати її звільнення; вважати її звільненою 24 грудня 2015 року за угодою сторін на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпІІ України та зобов'язати Управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації внести відповідний запит до її трудової книжки; стягнути з управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 липня 2015 року по 24 грудня 2015 року у розмірі 41 686 грн 55 коп. та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2015 року по 11 травня 2016 року у розмірі 32 110 грн 31 коп. у зв'язку з неможливістю працевлаштуватися у вказаний період; стягнути моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Змінено формулювання причин та дати звільнення ОСОБА_3

Вирішено вважати ОСОБА_3 звільненою з посади головного бухгалтера централізованої бухгалтерії управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації 13 липня 2015 року за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Зобов'язано управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_3

Стягнуто з управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної у м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13 липня 2015 року по 11 травня 2016 року у розмірі 70 384 грн 66 коп., грошову компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 3 тис. грн та судові витрати у розмірі 1 890 грн 37 коп.

У решті вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 4 серпня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, змінити рішення районного суду в частині зміни дати звільнення, в іншій частині рішення районного суду залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами було досягнуто взаємної згоди щодо звільнення позивачки на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін після здачі звіту, що відбулось 10 липня 2015 року, отже останнім робочим днем позивачки був день здачі звітності - 10 липня 2015 року, а тому формулювання причин та дати звільнення позивача не відповідають фактичним обставинам справи та підлягають зміні з відповідним стягненням на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 липня 2015 року по 11 травня 2016 року, що складає 73 796 грн 86 коп. з відрахуванням нарахованих та виплачених відповідачем 3 412 грн 20 коп.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачка не довела, що між нею та відповідачем було досягнуто згоди про припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працювала в управлінні освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на умовах безстрокового трудового договору на посаді головного бухгалтера централізованої бухгалтерії.

30 червня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до в.о. начальника управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_5 з заявою про звільнення з займаної посади згідно зі ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 30 червня 2015 року, на якій керівником проставлено резолюцію: «До наказу після здачі звітності».

Згідно з листом Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва від 18 квітня 2016 року, фінансова та бюджетна звітність за 1 півріччя (2 квартал) 2015 року управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації прийнята Управлінням казначейства 10 липня 2015 року.

Також установлено, що після 10 липня 2015 року ОСОБА_3 на роботу не виходила.

Наказом в.о. начальника управління освіти та інноваційного розвитку Печерської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_4 від 15 вересня 2015 року № 630-к ОСОБА_3 15 вересня 2015 року звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови прані, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положенням ст. 36 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути припиненим за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Установлено, що в заяві, поданій позивачкою, вона просила звільнити її з роботи з 30 червня 2016 року. Вказану дату звільнення відповідачем погоджено не було. На цій заяві керівником проставлено резолюцію: «До наказу після здачі звітності». Звіт було здано 10 липня 2015 року, однак 10 липня 2015 року роботодавець було відмовлено позивачці у звільненні за угодою сторін.

Також установлено, що ні у день здачі звіту 10 липня 2015 року, ні наступного робочого дня наказ про звільнення позивача з роботи видано не було.

Крім того, у липні 2015 року ОСОБА_3 нарахована заробітна плата у сумі 3 412 грн за 23 робочих дня.

17 липня 2015 року ОСОБА_3 підписала заявку на видачу готівки та перерахування коштів на вкладні рахунки, а 23 липня 2015 року позивачка як головний бухгалтер підписала довідку про зміни до плану асигнувань (за винятком наданих кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2015 рік, тобто продовжувала виконувати обв'язки головного бухгалтера.

При цьому, позивачка після 10 липня 2015 року не виходила на роботу.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що сторони не визначили строк припинення трудового договору за угодою сторін, тобто між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Видача наказу про звільнення за прогул була наслідком саме необґрунтованих дій позивача, яка без вирішення питання про оформлення припинення правовідносин сторін перестала виходити на роботу.

Також суд правильно зазначив, що відповідач направляв на адресу позивача поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, однак вказане повідомлення не було вручено з підстав, що не залежали від волі відповідача, у зв'язку зі зміною місця проживання позивача, про що вона роботодавця не повідомила.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну дати та формулювання підстави звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 4 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик