Дата документу 30.11.2017
Справа № 2-2192/11
Провадження № 4-с/334/76/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі : головуючого - судді Ісакова Д.О.

при секретарі Гопка Л.І.

за участю представника скаржника: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі скаргу ОСОБА_2 на дії посадової особи державної виконавчої служби, заінтересовані особи: ОСОБА_3 відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_1»,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду за скаргою на дії посадової особи державної виконавчої служби, заінтересовані особи: ОСОБА_3 відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_1», в якій вказав, що державними виконавцями Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з метою забезпечення виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-2192/11 за позовом ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно було звернуте стягнення на все майно боржника та винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. У звязку з мирним врегулюванням спору між ним та ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» скаржнику була надана довідка про стан кредиту про те, що заборгованість за кредитним договором № 14/17/37/1306-32 від 18.09.2008 р. погашена в повному обсязі та банк до нього претензій не має. У звязку з цим скаржник звернувся до ОСОБА_3 ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області із заявою, у якій просив зняти арешти з рухомого та нерухомого майна, що належить йому на праві власності у звязку з задоволенням вимог стягувача у повному обсязі та відсутністю претензій стягувача до нього.

ОСОБА_3 ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області від 15.05.2015р. № 18850 державний виконавець повідомив, що відсутні законні підстави для припинення чинності арешту рухомого та нерухомого майна боржника. С

Скаржник вважає неправомірними дії начальника ОСОБА_3 відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_5 щодо відмови у знятті арештів з належного йому майна.

Просив визнати неправомірними дії начальника ОСОБА_3 відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_5 щодо відмови у знятті арештів з належного ОСОБА_2 майна; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.02.2013 р., винесену державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6 на майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 у рамках виконавчого провадження № 36360281; скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.02.2016р., винесену державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_7 на майно, що належить на праві власності ОСОБА_2, серія та номер постанови: 49886269; зобовязати державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області зняти арешти з належного ОСОБА_2 майна.

Представник ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_1, в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності просила скаргу задовольнити.

Представники заінтересованої особи ОСОБА_3 відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області та заінтересованої особи ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Розглянувши скаргу, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч. 2 ст. 384 ЦПК України скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільно-процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 1 ст. 385 Цивільно-процесуального кодексу України наголошується, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Відповідь від ОСОБА_3 ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області на заяву з проханням про зняття арештів з належного скаржнику майна скаржник отримав 15.05.2017 р. Таким чином, останнім днем для подання дійсної скарги є 25.05.2017 р. і дійсна скарга подана у встановлений законом строк.

Згідно з ч. 2 ст. 387 Цивільно-процесуального кодексу України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Судом встановлено, що 18.09.2008 р. між ВАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» в особі Запорізької обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» (далі за текстом ОСОБА_4), і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 14/17-37/1306-32.

В забезпечення повернення кредитних коштів 18.09.2008 р. між Банком та скаржником укладено договір іпотеки № 14/17-37/1306-32, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить скаржнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу.

У 2011 році ОСОБА_4 звернувся з позовом до скаржника до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 2-2192/11 за позовом ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позов було задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 14/17-37/1306-32, стягнуто з відповідача витрати по сплаті судового збору та ІТЗ.

На виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя був виданий виконавчий лист № 2-2192/11 від 05.04.2012 р.

05.02.2013 р. державним виконавцем Дніпровського ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області ОСОБА_6 було відкрите провадження № 36360281 з виконання виконавчого листа № 2-2192/11 від 05.04.2012 р.

У рамках виконавчого провадження з метою забезпечення виконання рішення суду ОСОБА_6 05.02.2013 р. було звернуте стягнення на все майно боржника; винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Надалі виконавче провадження № 36360281 двічі зупинялося.

30.07.2014 р. державним виконавцем Дніпровського ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області ОСОБА_8 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у звязку із забороною на відчуження майна: АДРЕСА_2.

У 2016 р. ОСОБА_4 знову подав до ОСОБА_3 ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області той же виконавчий документ № 2-2192/11 від 05.04.2012 р. На підставі чого було відкрите виконавче провадження та 03.02.2016 р. знову винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 49886269.

Таким чином, на майно, що належить скаржнику на праві власності, арешт був накладений двічі.

З метою мирного врегулювання спору 13.10.2016 р. між скаржником та Банком був укладений Договір про припинення зобовязань за кредитним договором № 14/17/37/1306-32 від 18.09.2008 р.

Пунктами 2, 3, 10 Договору про припинення зобовязань за кредитним договором № 14/17/37/1306-32 від 18.09.2008 р. передбачається, що у звязку з виконанням ОСОБА_9 умов Кредитора, Сторони домовились, що з 13 жовтня 2016 року Боргові зобовязання за Кредитним договором припиняються внаслідок звільнення Кредитором ОСОБА_9 від сплати Боргових зобовязань, а Кредитний договір вважається розірваним. Сторони домовились вважати, що рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2012 р. у справі № 2-2192/2011 про стягнення з ОСОБА_9 на користь Кредитора заборгованості за Кредитним договором вважається ОСОБА_9 виконаним, у звязку з чим Кредитор зобовязується протягом 15-денного строку надати заяву до ВДВС про припинення виконавчого провадження. Сторони засвідчують, що вони не мають та не матимуть надалі одна до одної жодних претензій, повязаних з виконанням чи припиненням зобовязань за Кредитним договором. У звязку з припиненням забезпечених Іпотекою зобовязань ОСОБА_9 та розірвання кредитного договору згідно даного Договору, іпотека за Договором іпотеки № 14/17/37/1306-32 посвідченим 18.09.2008 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим за № 4565, припиняється.

05.12.2016 р. скаржнику була надана Довідка про стан кредиту від 05.12.2016 р. вих. Д4-В81/62-942 в тому, що заборгованість за кредитним договором № 14/17/37/1306-32 від 18.09.2008 р. виданим Шевченківським відділенням Запорізької ОД АТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» погашена в повному обсязі 13.10.2016 р. ОСОБА_4 до скаржника претензій не має.

04.05.2017 р. скаржник звернувся до ОСОБА_3 ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області із заявою, у якій просив зняти арешти з рухомого та нерухомого майна, що належить йому на праві власності у звязку з задоволенням вимог стягувача у повному обсязі та відсутністю претензій стягувача до нього.

ОСОБА_3 ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області від 15.05.2015 р. № 18850 державний виконавець повідомив, що відсутні законні підстави для припинення чинності арешту рухомого та нерухомого майна боржника, також скаржнику було запропоновано звернутися до суду.

Статтею ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 59 Закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Зобовязання скаржника перед стягувачем виконані та жодної заборгованості перед стягувачем не існує, скаржником рішення суду виконано в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, що не заборонено законодавством України.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( частина 2 статті 15 Цивільного кодексу України).

Наразі через наявні арешти скаржник зазначає, що не має можливості вільно розпоряджатися майном, що належить йому на праві власності. Вважаю, що за наявних обставин дії посадової особи ОСОБА_3 ВДВС в м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області порушують його права та охоронювані законом інтереси.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 містить три чіткі норми щодо права власності, а саме норма викладена в першому реченні п.1ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном;норма, що міститься в другому реченні п.1ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення;норма, викладена в п.2ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Європейський суд з прав людини нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а саме в рішенні у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» зазначено наступне: «Для з'ясування наявності порушення цього положення Суд повинен встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини (див., mutatismutandis, рішення у справі "ЛінґвістікБелж" від 23 липня 1968 року, серія А, № 6, с. 32, п. 5). Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом всієї Конвенції, і це також знайшло своє відображення у структурі статті 1 Протоколу № 1».

Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності, про що також зазначено в п. 38 рішення ЄСПЛ у справі «Прессос компанія ОСОБА_11О.» та інші проти Бельгії»: «Втручання в право мирно володіти своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства і необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 в цілому і, відповідно, у другій фразі, яка повинна прочитуватися в світлі закріпленого в першій фразі принципу (див. п. 33 вище). Зокрема, необхідно, щоб була розумна співмірність між використовуваними засобами і тією метою, на яку спрямована будь-яка міра, що позбавляє особу власності. Щоб визначити, чи дотримується необхідну рівновагу, і зокрема відповідність тягаря, що накладається на заявника, доречно взяти до уваги умови компенсації, передбачені у внутрішньому законодавстві. При невиплаті певної суми, в розумних межах відповідної вартості майна, позбавлення власності в принципі є серйозним порушенням; невиплата компенсації може бути виправдана на основі статті 1 тільки за виняткових обставин (див. згадане вище рішення у справі "Святі монастирі", с. 34-35, п. 70-71).»

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обовязково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об'єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах розяснено, що дії державного виконавця під час виконання виконавчого провадження є процесуальною дією державного виконавця, між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем виникають виконавчо-процесуальні відносини.

Вимоги боржника щодо здійснення виконавчих дій, у тому числі і щодо зняття арешту з майна, розглядаються безпосередньо державним виконавцем чи начальником відповідної ВДВС. У разі незгоди з діями виконавчої служби, боржник вправі оскаржити дії чи рішення державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VІІ Цивільно-процесуального кодексу України.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що такі дії державного виконавця щодо відмови у припиненні чинності арештів майна, належного на праві власності скаржнику, є неправомірними.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 383- 389 ЦПК України, ст.ст. 56, 59 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 15, 317, 319, 321, 391 ЦК України, пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_2 на дії посадової особи державної виконавчої служби, заінтересовані особи: ОСОБА_3 відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_11» - задовольнити.

Визнати неправомірними дії начальника ОСОБА_3 відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_5 щодо відмови у знятті арештів з належного ОСОБА_2 майна.

Зобовязати державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області зняти арешт зі всього рухомого та нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2, а саме:

з квартири АДРЕСА_3, який накладено постановою державного виконавця Шотіної К.Л. Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 05.02.2013 р. у виконавчому провадженні № 36360281 та постановою державного виконавця Панасенко Є.О. Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 03.02.2016 р. у виконавчому провадженні № 49886269 на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2012 року у цивільній справі № 2-2192/11 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором;

з причепу ТАРЗ 1П, державний номер НОМЕР_1, 2002 рік випуску, шасі 0015733, який накладено постановою державного виконавця Гришунової Т.А. Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 07.02.2013 р. у виконавчому провадженні № 36360281 на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2012 року у цивільній справі № 2-2192/11 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором;

з автомобіля АЗЛК 2140, державний номер 29039НЕ, 1980 рік випуску, кузов 842388, який накладено постановою державного виконавця Гришунової Т.А. Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 07.02.2013 р. у виконавчому провадженні № 36360281 на виконання рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 05.04.2012 року у цивільній справі № 2-2192/11 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Скасувати постанову ВП № 36360281 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.02.2013 р., винесену державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6 на майно, що належить на праві власності ОСОБА_2.

Скасувати постанову ВП № 49886269 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.02.2016 р., винесену державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_7 на майно, що належить на праві власності ОСОБА_2.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційний суд Запорізької області протягом 5 днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Ісаков Д. О.