Справа № 299/3019/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.

суддів - Куштана Б.П., Кожух О.А.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду від 02 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги мотивовано тим, що з 04.09.2010 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася одна дитина - син ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Виноградівського районного суду від 06.01.2015 року № 299/3835/14 шлюб між ними було розірвано. Рішенням Виноградівського районного суду від 27.04.2015 року присуджено до стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. З часу розірвання шлюбу відповідач сина не відвідує, його життям та здоров'ям не цікавиться, ніякої участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає, перешкоджає у можливості виїзду з дитиною на лікування та відпочинок, аліменти не сплачує. Після розірвання шлюбу 01.10.2016 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5, який турбується про дитину, дитина вважає його рідним батьком. На підставі наведеного просила суд позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Виноградівського районного суду від 02 лютого 2017 позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_1 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто судовий збір.

На дане рішення ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що відповідач не ухилявся від виховання та спілкування з дитиною. Підтвердженням цього факту є те, що він звертався до органу опіки та піклування з питань щодо визначення способу та порядку спілкування з сином, оскільки можливості спілкуватися з дитиною у відповідача не було через неприязні стосунки з колишньою дружиною, яка перешкоджає такому спілкуванню. Після рішення органу опіки та піклування позивачка все одно не дозволяє спілкуватись відповідачеві з дитиною. Крім того, після того, як відповідач приїхав із заробітків хотів привітати сина з подарунками, однак до будинку його не впустили, взявши лише придбані відповідачем подарунки, які через кілька днів були повернуті відповідачеві через огорожу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно приписів ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріалами справи встановлено, що з 04.09.2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Виноградівського районного суду від 06.01.2015 року № 299/3835/14-ц шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Виноградівського районного суду від 27.04.2015 року присуджено стягнення із відповідача аліментів на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі по 600 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

01.10.2016 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на "ОСОБА_2" (а.с.7).

Відповідач також одружився вдруге, у нього народилася дочка ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.45).

Згідно довідки Олешницької сільської ради Виноградівського району від 21.10.2016 року за № 02-14/1985, дитина сторін проживає разом з позивачкою (а.с.12).

Згідно довідок Відділу ДВС Виноградівського РУЮ від 26.10.2016 року № № 01-39/8732, 01-39/8733, починаючи із квітня 2015 року по вересень 2016 року відповідач аліменти на утримання сина не сплачував (а.с.5-6).

Згідно довідки Відділу ДВС Виноградівського РУЮ від 26.12.2016 року № 01-39/10111, на протязі 2016 року відповідач сплатив аліменти на утримання сина двома платежами, а саме у червні місяці 1800 грн. та, після звернення позивачки до суду із даним позовом, 26.12.2016 року 6600 грн. Станом на 01.12.2016 року заборгованість по сплаті аліментів у відповідача відсутня.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не працевлаштований, виїжджає на заробітки за межі України.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виховання неповнолітнього сина.

З даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі по тексту Постанова Пленуму), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п.16 вказаної Постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Однак, позивачкою, всупереч приписів ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.

Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звертався до органу опіки та піклування з приводу вирішення питання щодо його участі у спілкуванні та виховані дитини.

Рішенням органу опіки та піклування Виноградівської райдержадміністрації від 30.07.2015 року № 03-19/2284 відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на участь у вихованні дитини шляхом встановлення зустрічей за графіком та зобов'язано батьків належним чином виконувати батьківські обов'язки і дотримуватись графіку зустрічей (а.с.43).

Як зазначено в апеляційній скарзі відповідачем та встановлено в ході апеляційного розгляду справи, що після рішення опікунської ради позивачка все одно не дозволяє відповідачу спілкуватись з сином. Коли відповідач приїхав із заробітків хотів привітати сина з подарунками, однак до будинку його не впустили, взявши лише придбані відповідачем подарунки, які через кілька днів були повернуті відповідачеві через огорожу.

Також матеріалами справи встановлено, що позивачкою повернуті відповідачу сплачені ним аліменти на утримання дитини.

Узагальнюючи наведене та оцінюючи вищезазначені докази в сукупності, можна дійти висновку, що між сторонами по справі існують неприязні відносини та спір щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, сам ОСОБА_2 був ініціатором звернення до відповідних органів стосовно вирішення питання його участі у вихованні та спілкуванні з сином, проявляв ініціативу та має намір спілкуватись з своєю дитиною, приймає участь в утриманні дитини і піклується про неї, що не свідчить про його ухилення від виховання дитини.

Стосовно несплати аліментів або нерегулярної її сплати, то сама по собі дана обставина не може бути підставою для позбавлення батьківських прав за відсутності доказів ухилення батька від виховання дитини. Більше того, як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам від 26.12.2016 року за №01-39/10111 заборгованість станом на 01.12.2016 року відсутня (а.с.41).

У висновку органу опіки та піклування Виноградівської райдержадміністрації від 28.12.2016 року №03-19/3354 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року зазначено, що позивачка ОСОБА_4 повідомила орган опіки, що її колишній чоловік сином не цікавиться, не бере участі у його вихованні, призначений розмір аліментів не сплачує. Відповідно до інформації Олешницької сільської ради від 06.12.2016 року, ОСОБА_2 на даний час в с.Олешник не проживає, зі слів батька, виїхав за межі області на заробітки. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 16.12.2016 року. Прийнято рішення, письмовий висновок, за яким орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина (а.с.48-49).

З даного висновку вбачається, що такий зроблено органом опіки та піклування за відсутності ОСОБА_2 виключно на підставі пояснень матері. Самого ОСОБА_2 орган опіки та піклування не вислуховував, його особисту думку з приводу даного питання не запитував та не надавав їй оцінки.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України» (Заява № 31111/04) Європейський Суд зазначив наступне.

«З урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М. за допомогою міжнародних угод про правову допомогу.

Крім того, національні суди не надали значення тому факту, що заявник намагався побачити сина в червні 2003 року. Суди не заслухали свідка, клопотання про виклик якого подавалось заявником, а відповідні суди вищих інстанцій не відреагували на скарги заявника щодо таких дій суду (див. пункти 12-15). До того ж факт заперечення заявником проти позову М. про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.»

На підставі наведеного, Європейський Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, передбачених ст.8 ЄКЗПЛ.

З врахуванням наведених обставин, враховуючи, що при наданні вказаного висновку орган опіки та піклування особистої думки ОСОБА_2 не заслуховував, оцінку його діям не давав, той факт, що відповідач намагався побачитися і спілкуватися з сином не врахував, то колегія суддів, згідно ч.6 ст. 19 СК України, не погоджується з таким висновком та не бере його до уваги.

Суд першої інстанції вищенаведені обставини справи та вимоги закону не врахував, дійшов до безпідставного та необґрунтованого висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та задоволення позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.п.1, 2, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 19,164 СК України, ст.ст.10, 60, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 - задовольнити.

Скасувати рішення Виноградівського районного суду від 02 лютого 2017 року та ухвалити у даній справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді