Номер провадження: 22-ц/785/591/17
Номер справи місцевого суду: 522/5749/16-ц
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.

при секретарі - Ярахмедові Є.О.

за участі: представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права власності на іпотечне майно у порядку виконання зобов'язання,

ВСТАНОВИЛА:

04.04.2016 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на іпотечне майно у порядку виконання зобов'язання, зокрема просив: звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 17.10.2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 у розмірі 2 789 978 гривень шляхом передачі позивачу права власності на предмет іпотеки, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 17.10.2012 року за вартістю 799 000 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що 17.10.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір позики 799 000 гривень із зобов'язанням відповідача повернути грошові кошти до 17.10.2013 року, який посвідчений нотаріально.

У забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 17.10.2012 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 17.10.2012 року укладеного договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, у забезпечення виконання договору позики від 17.10.2012 року, укладено договір поруки.

У подальшому, ОСОБА_5 передала право вимоги за договором позики від 16.10.2012 року позивачу ОСОБА_3

Посилаючись на те, що відповідач умови договору позики не виконав, позику не повернув, внаслідок чого має місце заборгованість з повернення позики та процентів, договір іпотеки передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.07.2016 року позов задоволено: суд, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 17.10.2012 року у розмірі 2 789 978 гривень, звернув стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі квартири у власність ОСОБА_3 за ціною 799 000 гривень.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 просить рішення суду від 29.07.2016 року скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність рішення суду, недоведеність вимог, неповне з'ясування обставин справи.

У засіданні колегії суддів 21.12.2017 року представник відповідача ОСОБА_2 скаргу підтримала.

Позивач і його представник у засіданні колегії суддів 21.12.2017 року не з'явились, сповіщались про розгляд справи 21.12.2017 року, що підтверджується довідковим листом від 16.11.2017 року (а.с.10,250).

Третя особа подала заяву про відкладення розгляду справи 21.12.2017 року, докази поважності причин неявки до суду не надала.

Позивач в особі представника і третя особа ОСОБА_4 у засіданні колегії суддів 15.09.2016 року заперечували проти задоволення скарги (а.с.184,185)

Позивач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги у письмових поясненнях зазначав, що позовні вимоги ґрунтуються на зобов'язанні, яке відповідач, як позичальник грошових коштів, у встановлені договором позики строки не виконав, а тому вважає, що має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.189-196).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ч.1 п.п. 3,4 ЦПК України.

За змістом 376 ч.1 п.п. 3,4 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Між сторонами виникли правовідносини із зобов'азання позики та іпотеки, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про іпотеку».

Судом першої інстанції встановлено і визнавалось сторонами, що 17.10.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір позики 799 000 гривень із зобов'язанням відповідача повернути грошові кошти до 17.10.2013 року, який посвідчений нотаріально (а.с.17).

У забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 17.10.2012 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 17.10.2012 року укладеного договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.19-21).

28.03.2016 року, за договором відступлення права вимоги, ОСОБА_5 передала право вимоги за договором позики від 16.10.2012 року позивачу ОСОБА_3 (а.с.22,23).

Крім того, 28.03.2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, у забезпечення виконання договору позики від 17.10.2012 року, укладено договір поруки (а.с. 24).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 24.10.2016 року, під час розгляду справи в апеляційній інстанції, ОСОБА_3, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме, державному реєстрі іпотек і заборони відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстрував свої права іпотекодержателя стосовно квартири АДРЕСА_1 (а.с.206,207).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що вимоги позивача ОСОБА_3 є обґрунтованими та доведеними (а.с.52-55).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч.1 ЦК України).

За змістом ст. 33 ч.3 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності на підставі рішення суду ЦК України передбачена ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України (визнання права власності) не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності на набуте раніше майно на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Виходячи з аналізу положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту про задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

При цьому, відповідно до ст. 37 ч.1 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Договір іпотеки від 17.10.2012 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (розділ 4, п.п.4.1, 4.1.1, а.с.10,10 зворот), а саме: звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» і це застереження вважається Договором про задоволення вимог іпотекодержателя та є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Зважаючи на те, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно у договорі іпотеки від 17.10.2012 року є правовою підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем у позасудовому порядку, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Доводи і заперечення позивача та його представника про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності можливе на підставі рішення суду не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права і спростовуються змістом зобов'язання, яке існує між позивачем та відповідачем.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про задоволення позову, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Відповідно до ст.141 ч.1 ЦПК України ізпозивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 7 975 гривень, які документально підтверджені (а.с. 88,89).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3,4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2016 року - скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки за п. 1.9 договору іпотеки від 17.10.2012 року.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІІННОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ІІН№ НОМЕР_1) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 7 975 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції викладено 29.12.2017 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков