Справа № 509/1504/17
22 червня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :
судді Гандзій Д.М.
при секретарі Задеряка Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,
28 квітня 2017 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом, в якому, просила суд, визнати за нею право власності, в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_2, померлої 21.05.2016 р. на спадкове майно у виді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м, яка належала їй та спадкодавцю в рівних частках на праві спільної сумісної власності згідно розпорядження органу приватизації № 3811 від 07.02.2013 р. виданого КП Овідіопольської с/р «Благо», як органом приватизації, мотивуючи це листом приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів на спадкову квартиру.
В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надіславши на адресу суду письмову заяву, в якій повністю підтримала позов, просила його задовольнити та на підставі ст. 158 ч. 2 ЦПК України, слухати справу за її відсутністю, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 39).
Представниця відповідачів в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності суду не надала (а.с. 38).
Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та спадкову справу № 57/2016, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України.
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.
Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Обєктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56.
На виконання постанови КМУ від 27 лютого 1995 року № 150 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» були прийняті Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До обєктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.
Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється в порядку, встановленому законом.
Статтями 5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-121цс13 від 11.12.2013 р. зробив правовий висновок, згідно з яким - спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, набуває право на квартиру державного житлового фонду, в якій за життя проживав спадкодавець, за умови, що на час відкриття спадщини квартира була місцем постійного проживання спадкодавця або він зберігав право користування нею, спадкодавець подав у встановленому порядку заяву про її приватизацію, однак квартира безпідставно не була передана йому у власність.
Суд встановив, що спадкодавець ОСОБА_2, яка є матірю позивачки померла 21.05.2016 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 455295 від 21.05.2016 р., свідоцтвом про народження позивачки серії ІІ-ЖД № 341213 від 10.10.1977 р. та свідоцтвом про її одруження серії І-ЖД № 075011 від 02.08.1997 р., відповідно до якого позивачка після одруження змінила прізвище з «Кушнєр» на «Кузьмиченко» (а.с. 10-12).
Після смерті спадкодавця ОСОБА_2, померлої 21.05.2016 р. відкрилася спадщина на спадкове майно у виді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м, яка належала позивачці та спадкодавцю в рівних частках на праві спільної сумісної власності згідно розпорядження органу приватизації № 3811 від 07.02.2013 р. виданого КП Овідіопольської с/р «Благо», як органом приватизації, і від прийняття якої, в нотаріальному порядку відмовилася спадкоємиця - рідна сестра позивачки ОСОБА_2 згідно її заяви на імя нотаріуса № 159 від 21.06.2016 р. (а.с. 13).
Таким чином, єдиною спадкоємицею після смерті своєї матері, в порядку ст. 1261 ЦК України залишилася позивачка, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 57/2016 р. в якій мається заява позивачки про прийняття спадщини № 160 від 21.06.2016 р., і яка, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, отримала письмову відмову нотаріуса у видачі такого свідоцтва у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову квартиру (а.с. 15,22,23).
При чому, згідно довідки Овідіопольської с/р № 02-07/713 від 21.06.2013 р. позивачка проживала разом зі своєю матірю ОСОБА_2, померлою 21.05.2016 р. у спадковій квартирі до смерті останньої за адресою : квартира АДРЕСА_1 (а.с. 25).
Як встановив суд, спадкодавець за життя не оформила своє право власності на вищевказану квартиру і не отримала правовстановлюючого документу на нерухоме майно, отримавши при цьому розпорядження органу приватизації № 3811 від 07.02.2013 р. виданого КП Овідіопольської с/р «Благо», як органом приватизації.
Аналізуючи приписи норм вищевказаного законодавства та статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого.
Керуючись ст. ст. 10,11,57-60,209,212,213,214-215,218,224-226 ЦПК України, ст.ст. 1217,1218,1233,1234,1236,1247,1268,1297 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. „Про судову практику у справах про спадкування, суд,
1.Позов ОСОБА_1 до Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом задовольнити ;
2.Визнати за ОСОБА_1 право власності, в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_2, померлої 21.05.2016 р. на спадкове майно у виді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 27,7 кв.м.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Гандзій Д.М.