пр. № 2/759/465/17
ун. № 759/8197/15-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді П'ятничук І.В.,

при секретарі Павлишиній А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюка Олександра Борисовича

про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння -

встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заявила клопотання про закриття провадження в даній справі відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки набрало законної сили рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року, постановлене в цивільній справі 2-759/568/13 з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи та цивільної справи №2/759/568/13, суд вважає, що клопотання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суд м. Києва від 05 листопада 2015 року, закрито провадження в даній справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 8 вересня 2015 року про закриття провадження в справі та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року про залишення цієї ухвали без змін, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як вбачається з даного позову і ці обставини встановлені судом касаційної інстанції, крім іншого, позивач вказує на те, що його мати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини після смерті останнього і він як спадкоємець після смерті своєї матері має право на спадщину, яку вона прийняла після смерті ОСОБА_6 шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою, а у справі, в якій судове рішення набрало законної сили, ОСОБА_1 посилався на те, що він, його мати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини після смерті останнього, і тому він, який також проживав однією сім'єю з померлим, має право на спадщину за останнім.

Отже, суд касаційної інстанції дійшов висновків, що позови в справі, в якій рішення набрало законної сили, та в даній справі, не є тотожними, так як позови в цих справах повністю не збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

При цьому суд касаційної інстанції в своїй ухвалі зазначив правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1133цс15.

Аналогічна правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК Українивисновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З урахуванням наведеного та враховуючи те, що позови в справі, в якій рішення набрало законної сили, та в даній справі, не є цілком тотожними, як за складом учасників цивільного процесу, так і за матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, то суд вважає, що на даний час відсутні підстави для закриття провадження в даній справі.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 205, ч. 4 ст. 338, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суд, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання про закриття провадження у справі - відмовити.

Ухвала відповідно до ст.293 ЦПК України оскарженню не підлягає.

Суддя