АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1490/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - судді Музичко С.Г.,

суддів: Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

при секретарі - Чумаченко А.П.

розглянула в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальностю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання умов договору недійсними, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ Лізингова компанія «Автофінанс» та просив визнати договір фінансового лізингу № 009865 від 02.06.2014 року, укладений між ним та відповідачем недійсним, і, застосувавши правові наслідки недійсності правочину, зобов'язати відповідача повернути грошові кошти у розмірі 156000,00 грн., що були одержані відповідачем на виконання умов оспорюваного договору, стягнути проценти за користування безпідставно одержаними грошовими коштами у сумі 50 412,36 грн., інфляційні втрати у розмірі 109 766,28 грн., та 3 % річних у сумі 50 412,36 грн., що разом становить суму 170 141,27 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 32 000,00 грн., покласти на відповідача судові витрати у розмірі 4 132,64 грн.

В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що відповідно до договору фінансового лізингу № 009865, відповідач зобов'язався передати йому у користування та володіння предмет лізингу - трактор «Беларус 82.1». Позивач зазначив, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки у момент його укладення сторонами не було додержано вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 227 ЦК України, відповідачем було допущено помилку щодо істотної умови договору, тому за ст. 229 ЦК України, є недійсним з відшкодуванням завданих лізингоодержувачу збитків, та несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Предмет лізингу не був переданий йому як у встановлений договором фінансового лізингу строк, так і на час розгляду справи, а тому просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальностю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання умов договору недійсними, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннямсуду, представник позивачаподав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.Посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права. Зазначає, що укладений договір не містить відомостей про продавця, його найменування, місцезнаходження, відсутні відомості про якість товару, комплектність та інші умови з його продажу, що є порушенням вимог ст. 808 ЦК України.

Крім того, вказує, що суд прийшов до помилкового висновку, що діяльність відповідача не підлягає ліцензуванню, що не відповідає норма ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.136), у судове зсідання свого представника не направив, клопотання про перенесення судового засідання не подав, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності. Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 02.06.2014 року сторонами у справі укладено договір фінансового лізингу № 009865, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування та володіння позивача трактор «Беларус 82.1» на строк та на умовах цього договору (а. с. 14-27).

Відповідно до заявки на переказ готівки № 4025.52.3 від 02.06.2014 року, № 4025.52.5 від 02.06.2014рокута квитанції від 04.06.2016 року позивачем сплачено на рахунок ТОВ «ЛК «Автофінанс» суму комісії у розмірі 26 000,00 грн., авансовий платіж у розмірі 100000,00 грн. та авансовий внесок у розмірі 30 000,00 грн., всього на загальну суму 156 000,00 грн. (а. с. 31, 33, 34).

За укладеним договором № 009865 від 02.06.2014 року, а саме за п. 1.7, предмет договору передається у користування лізнигоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізнгоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу).

Відповідно до п. 2.1 договору фінансового лізингу, даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору.

Згідно з п. 2.4 даного договору, дія договору фінансового лізингу припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачу, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного акту прийому-передачі (повернення предмету лізингу). При наявності між сторонами взаємних невиконаних зобов'язань (в т. ч. фінансових), договір фінансового лізингу у частині цих невиконаних зобов'язань діє до повного їхнього виконання.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Згідно ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 ч.3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч.3 ст. 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору свідчить про те,що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Зокрема, п. 1.6 спірного договору передбачено, що у разі зміни вартості Предмета Лізингу з моменту укладення даного договору до повної сплати авансу Лізингоодержувачем, останній повинен єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі Предмета Лізингу та передачі його Лізингоодержувачу, з метою виплати Лізенгоодержувачем не менше 50% від вартості Предмета Лізингу на моменту його передачі. В такому випадку остаточна вартість Предмета Лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановленні в Додатковій угоді до даного Договору, яка є його невід'ємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості Предмету Лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від офіційного дилера (виробника). При цьому, умови договору не містять права лізингоодержувача на розірвання договору та повернення сплачених платежів у разі збільшення вартості предмета лізингу.

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів Лізингодавець має право вимагати зміни розміру Лізингових платежів, а Лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (п. 8.3 договору)

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, а у разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, і при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають (п. 8.15 договору).

Згідно з п. 8.14 договору дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання Акту приймання-передачі Предмета Лізингу між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів в термін визначений п.3.4.1. даного договору Лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення у розмірі 10 (десять) % від суми дострокового погашення.

За змістом ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за дострокове його погашення.

Згідно з п. 1.4 договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Суд першої інстанції вказаних норм матеріального права при розгляді даного спору не врахував та прийшов до безпідставного висновку, що спірний договір у повному обсязі відповідає вимогам Закону України «Про захист споживачів», а його умови є справедливими та не порушують прав позивача, як споживача.

Правомірними вважає колегія суддів і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що відповідач не має ліцензії на здійснення фінансових послуг.

Пунктом 2 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» встановлено, що надання фінансових послуг є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. Згідно з п. 4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Пунктом 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою.

Отже, надання послуги з фінансового лізингу підлягає ліцензуванню.

Не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару. З огляду на це ст. 625 ЦК України не застосовується до зазначених правовідносин.

Стаття 23 ЦК України не передбачає відшкодування моральної шкоди в разі недотримання вимог матеріального права при укладенні договору, внаслідок чого договір визнаний судом недійсним. Отже, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Наявність у відповідача довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30 вересня 2014 року про взяття на облік ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, не звільняє відповідача від обов'язку отримати ліцензію на надання послуги з фінансового лізингу та здійснювати свою діяльність тільки у разі отримання такої ліцензії.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що включення до лізингових платежів 26 000,00 грн. є помилкою відповідача. Оскільки у ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, віднесення до адміністративних платежів комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу) не вважається помилкою, яку було вчинено відповідачем щодо істотної умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За спірним договором позивач сплатив на рахунок відповідача 156 000,00 грн. Так як спірний договір визнається недійсним, з відповідача підлягає стягненню сплачена позивачем грошова сума.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати договір фінансового лізингу № 009865 від 02 червня 2014 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальності «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2 недійсним.

Застосувати наслідки недійсності правочину.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальності «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 156 000,00 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді