Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, в якій просила зобов'язати останнього усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою АДРЕСА_1, шляхом перебудування гаража літ. «З» за адресою: АДРЕСА_2, відповідно до розмірів 3,2 м х 5,6 м на відстані одного метра від суміжної ділянки.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовані тим, що вона є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1718, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1715.

У 1990 році ОСОБА_6 почав будувати гараж на земельній ділянці, якою вони з 1992 року користувалися разом. При будівництві було збільшено дозволені розміри гаража, не відступлено один метр від межі її земельної ділянки.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 був зареєстровано на праві особистої власності за чоловіком ОСОБА_4 - ОСОБА_7, на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1992 року.

ОСОБА_7 також був власником земельної ділянки площею 0,0573 га, яка розташована у АДРЕСА_1.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 його дружина ОСОБА_4 успадкувала все його майно, в тому числі житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 липня 2016 року, та земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 23 липня 2016 року.

Сусідом ОСОБА_4 є ОСОБА_5 (відповідач змінив прізвище «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5», а ім'я «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5»), який на підставі договору дарування є власником житлового будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 29 квітня 2010 року № 992-V ОСОБА_8 було передано земельну ділянку площею 0,0581 кв. м в межах згідно з планом забудови.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданим відділом Держкомзему у м. Білгород-Дністровському Одеської області 15 квітня 2011 року на ім'я ОСОБА_5 на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29 квітня 2010 року № 992-V, ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 0,0581 га в межах згідно з планом, яка розташована по АДРЕСА_2 та призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та за адресою: АДРЕСА_1 є суміжними.

Сторонами не заперечувалося, що в свій час користувачем суміжної земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 до 04 червня 1994 року був ОСОБА_6

На підставі рішення Білгород-Дністровської міжвідомчої комісії (МВК) від 11 січня 1990 року ОСОБА_6 отримав дозвіл від 11 січня 1990 року № 28 на проведення робіт з будівництва гаража на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_2, дійсний до 11 січня 1991 року.

Згідно з планом забудови земельної ділянки, місце розташування гаража визначалось в одному метрі від межі розмежування земельних ділянок № № 43, 41, а саме: в північно-східному куті земельної ділянки АДРЕСА_2.

У дозволі на проведення робіт від 11 січня 1990 року № 28 ОСОБА_6 було дозволено будувати гараж розміром 3,2 м х 5,6 м. У той же час фактичні зовнішні розміри гаража літ. «З», що зазначені у технічному паспорті, складають 2,86 м і 3,32 м х 5,60 м і 6,50 м. Фактична площа забудови гаража складає 21,36 кв. м замість 17,92 кв. м, тобто площа гаража збільшена на 3,44 кв. м.

За висновками судової будівельно-технічної експертизи від 10 червня 2013 року № 07/02-1, проведеної ПМН «ЄКС» в межах іншої цивільної справи, фактичні зовнішні розміри гаража, які вказані в технічному паспорті, не відповідають розмірам, вказаним в дозволі на виконання робіт від 11 січня 1990 року, виданому попередньому власнику ОСОБА_6; загальна площа гаража збільшена на 3,44 кв. м. Гараж розташований на суміжній межі земельних ділянок № № 41, 43, що не відповідає вимогам п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських населених пунктів». Експертом встановлено захоплення частини земельної ділянки № 43 в місці розташування гаража на площі 1 кв. м (розміри 1,09 м х 0,5 м), шляхом збільшення земельної ділянки № 41 розмірами 1,09 м х 0,5 м.

Зі змісту рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 жовтня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2014 року, вбачається, що спір щодо суміжного користування між ОСОБА_7 та колишнім власником будинку № 41 ОСОБА_10 виник у вересні 2007 року, про що свідчить лист Управління архітектури та містобудування Білгород-Дністровської міської ради від 13 вересня 2007 року № П/631. Цей спір не був вирішений органами місцевого самоврядування у зв'язку з відсутністю у сторін правовстановлюючих документів на земельні ділянки, якими вони користуються, про що свідчить складений в липні 2009 року акт за результатами розгляду заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_10

Правовстановлюючі документи - державні акти про право власності на суміжні земельні ділянки були отримані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у 2010-2011 роках, тобто після виникнення між ними спору щодо суміжного користування земельними ділянками та до остаточного вирішення цього спору.

Крім того, зазначеними рішеннями судів встановлено факт самочинного будівництва та перебудови ОСОБА_5 після набуття ним права власності на будинок АДРЕСА_2 сараю (літ. «І»), навісу (літ. «Ї»), літньої кухні (літ. «В»), за виключенням спірного гаража літ. «З», який не є самочинним будівництвом.

Заявляючи позов до ОСОБА_5, ОСОБА_4 зазначала, що порушення її прав як власника суміжної земельної ділянки відбулося через самовільну зміну розташування (конфігурації) гаража літ. «З» на земельній ділянці по АДРЕСА_2 та збільшення площі його забудови, внаслідок чого частина гаража фактично знаходиться на земельній ділянці позивача, підпадає під ознаки самочинного будівництва та підлягає перебудові відповідачем з приведення площі гаража у відповідність до розмірів 3,2 м х 5,6 м, як це передбачено у дозволі на здійснення робіт від 11 січня 1990 року та на відстані одного метра від суміжної ділянки, як це передбачено п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських населених пунктів».

Відмовляючи в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання відповідача перебудувати гараж, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що відповідач перебудував спірний гараж, збільшивши його розміри та захопивши земельну ділянку № 41 на площі 1 кв. м. Не спростовані позивачем і доводи відповідача, що спірний гараж був придбаний ним на підставі договору дарування і з того часу ним не перебудовувався. Крім того, не встановлений факт здійснення відповідачем перебудови гаража і контролюючими органами Білгород-Дністровської міської ради або Інспекцією ДАБК в Одеській області.

Набуття відповідачем у власність гаража літ. «З» відбулося на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально 20 вересня 2006 року, зареєстрованого в Білгород-Дністровському БТІ разом із набуттям права власності на будинок АДРЕСА_2, оскільки спірний гараж є його складовою частиною. Указаний гараж входив до переліку споруд, які увійшли до складу будинку за договором дарування у 2006 році, коли ОСОБА_11 безоплатно передала його у власність ОСОБА_5 У свою чергу у 2004 році ОСОБА_11 придбала будинок за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_12 (сина забудовника ОСОБА_6) й до складу придбаного нею будинку також входив гараж літ. «З».

Суд зазначав, що немає підстав вважати, що ОСОБА_5 самочинно збудував (перебудував) гараж літ. «З» за адресою: АДРЕСА_2 й що вказаний гараж за встановлених обставин може вважатися самочинним будівництвом.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

Т.Л.Ізмайлова

Г.І.Мостова