АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12.09.2016 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А

У вересні 2015 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, з урахуванням уточнень, просив суд стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість за кредитним договором від 13.06.2007 у розмірі 1907, 38 доларів США (що за курсом НБУ станом на 04.08.2015 складає 41428,32 грн.) та судовий збір.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12.09.2016 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Справа № 753/18525/15-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/3600/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, представником позивача подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення суду, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Так позивач вказує на те, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договором та судовим рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська встановлено суму кредитного ліміту «0», а тому на думку суду матеріали справи не доводять наявну заборгованість відповідача. Проте, вказана обставина мала місце на момент укладення договору, а факт надання кредитних коштів, підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, а також випискою по рахунку. Крім того, наявність судового рішення за відсутності належного виконання боржником свого зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами. Оскільки на даний час борг позивачу не повернуто, то відсутні підстави для відмови у здійсненні захисту його прав в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ними вимог.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обгрнутованим, просив залишити його без змін. Також представником відповідача в судовому засіданні була зроблена заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, мотивуючи відсутністю такої можливості в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності доказів щодо фактичного надання ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу кредитних коштів, зокрема, на суму 1000,00 (огульно зазначених та конкретно невизначених позивачем одиниць) у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку. Також суд вказав на відсутність доказів щодо фактичного отримання карток відповідачем від позивача, при цьому в п.4 договору зазначено, що Банк випускає Клієнтові картки, отже умовами договору прямо передбачено, що дія Банку щодо випуску карток, є дією передбаченою на майбутнє. Суду не надано доказів щодо фактичного надання ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу кредитних коштів і після дати винесення вказаного судового рішення 16.12.2010.. Відсутні і докази щодо фактичного зняття відповідачем коштів з платіжної картки, при цьому, умовами вказаного договору передбачений кінцевий термін дії карток не пізніше 06/09.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, (ч. 1 ст. 612 ЦК України)

В ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогам ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позичку частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позички, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що 13.06.2007 між сторонами був укладений договір № SAMDN1021 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти. За умовами цього договору позивач відкриває відповідачу картковий рахунок і видає відповідачу особисту платіжну карту типу MC PLATINUM, термін дії якої 06/08 (шостий місяць 2008 року), валютою картрахунку є долар США. Кредит ліміт встановлений сторонами у сумі 0,00 USD, проте п.1 також передбачає можливість виникнення заборгованості за кредитним лімітом та встановлює проценту ставку за користування кредитом 0,01 % річних протягом 30 днів, на 31 день нарахування процентів за користування кредитом здійснюється виходячи з базової процентної ставки. Базова процентна ставка на момент укладення договору становить 1,4 на місяць із розрахунку 360 днів у році.

Умовами п. 4 договору передбачена видача чотирьох карток: № НОМЕР_1 зі строком дії до 06/08 (шостий місяць 2008 року); № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 строком дії 06/09 (шостий місяць 2009 року). В графі підпис клієнта щодо отримання карток, такий підпис відсутній., проте підпис клієнта наявний під умовами всього договору /а.с.12/.

В договорі також міститься згода відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою та Тарифами банку, проте вказана обставина, сама по собі, не свідчить про укладення договору приєднання, оскільки сторонами це не визначено в умовах укладеного між ними договору. А отже доводи апеляційної скарги про те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком договір є безпідставними. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами у даній справі суд має виходити виключно з умов укладеного між ними договору.

З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.09.2015 про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти вбачається, що за рахунком № НОМЕР_1 13.09.2007 відбулась зміна кредитного ліміту, він встановлений на рівні 1000, 13.01.2010 відбулось переоформлення карти на універсальну НОМЕР_5 , 19.01.2012 знижений кредитний ліміт до 0 /а.с.11/.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.12.2010 був задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13.06.2007. У вказаному судовому рішенні, зокрема, встановлено ту обставину, що 13.06.2007 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно якого ОСОБА_1 13.06.2007 отримав кредит у розмірі 0 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом що відповідає строку дії картки. Разом з тим, судом була встановлена наявність заборгованості за цим договором в розмірі 2835,86 доларів США станом на 12.11.2010, яка складається з: 1871,06 доларів США - заборгованість за кредитом; 769,59 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 132,03 долара США - штраф (процентна складова).

Згідно уточнених позовних вимог в даній справі позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1907,38 доларів США, що за курсом НБУ від 04.08.2015 (21,72 грн.) складає 41428,32 грн.

З наданого суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що вказана сума є різницею між наявною суму заборгованості відповідача та сумою, що була стягнута рішенням суду. А саме заборгованість по кредиту становить 0 доларів США, при тому що рішенням суду задоволено 1871,06 доларів США, заборгованість за процентами становить 1794,62 доларів США, при тому що рішенням суду задоволено 769,59 доларів США, штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (відсоток від суми заборгованості) 89,73 доларів США ((1794,62+89,7)*21,72+500=41427,43 грн.) /а.с. 39-41/.

Таким чином, висновок суду щодо фактичного надання ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу кредитних коштів, зокрема, на суму 1000,00 (огульно зазначених та конкретно невизначених позивачем одиниць) у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку є безпідставним, оскільки позивачем були заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами. При цьому слід звернути увагу, що наявність заборгованості відповідача перед позивачем встановлена рішенням суду і, в порядку ст. 61 ЦПК України, ця обставина доказуванню не підлягає, що не враховано судом першої інстанції. До того ж факт наявності заборгованості не заперечується стороною відповідача, ним не було надано жодних доказів на спростування заявлених позовних вимог. А тому і висновки суду щодо відсутності доказів отримання платіжних карток та доказів надання кредитних коштів є також безпідставними.

Посилання позивача на виписку з особових рахунків клієнта - відповідача є необґрунтованим, оскільки даний доказ поданий разом з апеляційною скаргою, тобто з порушенням вимог ст.ст. 131, 303 ЦПК України, а тому суд першої інстанції був позбавлений можливості оцінити цей доказ.

Помилковим є і висновок суду щодо ненадання позивачем доказів фактичного надання ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу кредитних коштів після дати ухвалення вказаного судового рішення 16.12.2010, оскільки на такі обставини позивач не посилався.

Суд першої інстанції вказав на наявність кінцевого терміну дії карток не пізніше 06/09, тобто шостого місяця 2009 року. Проте, суд не зробив жодного висновку, встановивши цю обставину.

Як вже вказано вище, позовні вимоги заявлені про стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій.

Верховний Суд України, вирішуючи питання щодо правильного застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема, статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, вказує на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу (справи: № 6-1206цс15; 6-2631цс15; № 6-2631 цс15; № 6-2739цс15; 6-157цс16).

А отже встановлений строк дії кредитної карти не впливає на право кредитора отримати проценти за користування кредитними коштами за весь період користування.

Разом з тим, як вбачається з наданого позивачем розрахунку ним проведено нарахування процентів за користування кредитними коштами в період з 01.07.2008 по 04.08.2015 за ставкою 40,8 %. При цьому умовами договору була визначена ставка 0,01 % річних протягом 30 днів, на 31 день нарахування процентів за користування кредитом здійснюється виходячи з базової процентної ставки. Базова процентна ставка на момент укладення договору становить 1,4 на місяць із розрахунку 360 днів у році, тобто 16,8 % річних. Така ж процента ставка встановлена і рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.12.2010. Таким чином, нарахування процентів за користування кредитними коштами за ставкою 40,8 % не відповідає умовам укладеного між сторонами договору. Посилання представника позивача на Умови і правила надання банківських послуг не можуть бути прийняті до уваги суду оскільки, відсутня дата їх прийняття, що унеможливлює встановлення обставини щодо погодження відповідача саме з цими Умовами. Крім того, як вже вказано вище в умовах договору відсутнє посилання на укладення між сторонами договору приєднання.

Також з наданої виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що протягом 2014-2016 років відбувалось неодноразове списання нарахованих відсотків, остаточна сума заборгованості не відповідає сумі заявлених позовних вимог, відсутнє і визначення розміру процентної ставки. Тому вказаний доказ не є таким, що підтверджує заявлені позовні вимоги і, як вже було зазначено, він поданий з порушення вимог процесуального закону, поважних причин такого порушення стороною позивача не вказано. А суд позбавлений можливості самостійно визначати розмір процентів за користування кредитом виходячи з принципів змагальності і диспозитивності.

Що стосується штрафних санкцій, то сума фіксованого штрафу була стягнута рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.12.2010, а її повторне стягнення не передбачається. До того ж умовами укладеного між сторонами договору такі штрафні санкції не передбачені, а Умови і правила надання банківських послуг не можуть бути прийняті до уваги суду з підстав зазначених вище, так як вони не доведені стороною позивача належними та допустимими доказами в порядку передбаченому ЦПК України.

За наведених обставин, колегія судді приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявністю порушення норм матеріального права знайшли своє підтвердження. Суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини справи, не визначився з межами заявлених позовних вимог, що потягло за собою невірні висновки суду та невірне застосування норм права. В зв'язку з цим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права (стаття 309 ЦПК України).

На підставі викладеного вище колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

В порядку ст. 88 ЦПК України сума судових витрат понесених позивачем компенсації не підлягає, оскільки його позовні вимоги відхиляються судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И РІ Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12.09.2016 - скасувати та ухвалити нове:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: