АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 674/314/17
Провадження № 22-ц/792/1173/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Пєнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар Кошельник В.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначав, що 15.02.2017 року між товариством та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №004982, відповідно до якого товариство зобовязалось придбати та передати позивачу у користування транспортний засіб трактор МТЗ 82.1, а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі. Цього ж дня ним було сплачено 47500 грн. за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. Разом з тим, вказаний договір не був посвідчений нотаріально, а тому, на думку позивача, він є недійсним (нікчемним). Крім того, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в п. 4.3.6 договору фінансового лізингу зазначено, що товариство має право розірвати договір в односторонньому порядку у випадку неможливості здійснити поставку предмета лізингу третьою особою, а для позивача настають негативні наслідки, передбачені в п. 12.12 щодо нарахування штрафу в розмірі 20% від сплачених авансових платежів та неповернення сплаченої позивачем комісії за організацію. Пунктом 4.3.5 договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору, при цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Позивач вважає, що вказані умови договору є грубим порушенням його прав та підтверджує дисбаланс договірних прав та обовязків між сторонами. Розділом 12 договору встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, та відсутня відповідальність лізингодавця перед споживачем, що позбавляє останнього можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Крім того, п. 2.1, та п. 8.2.3. договору фінансового лізингу передбачено сплату коштів за одні і ті ж надані відповідачем послуги, що є грубим поученням принципу добросовістності. Також спірний договір не містить ознак предмет лізингу, які властиві тільки йому, з врахуванням того, що він є індивідуально визначеною річчю. За таких обставин, позивач просив визнати договір фінансового лізингу від 15.02.2017 року №004982 недійсним, стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 47500 грн.

Рішенням Дунаєвецького районного суду від 03 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №004982 від 15 лютого 2017 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_1 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_1 47 500 (сорок сім тисяч пятсот) гривень, що були сплачені за Договором фінансового лізингу №004982 від 15 лютого 2017 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вказує, що оскаржуване рішення суду не містить узагальнення викладу позиції відповідача, його пояснень та не містить встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин. На думку апелянта, відносини, повязані з лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень щодо договорів купівлі-продажу, найму та прокату, якими не передбачено обовязкової нотаріальної форми. Крім того, судом не враховано, що позивач звернувся до товариства із заявою від 15.02.2017 року, в якій відмовився від нотаріального посвідчення договору.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про день і час слухання справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства.

Згідно з ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 15 лютого 2017 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладений договір фінансового лізингу №004982, відповідно до умов якого лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - трактор МТЗ 82.1, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 6-12).

Відповідно до п. 3.1 предметом даного договору є транспортний засіб - трактор МТЗ 82.1.

Згідно з пунктом 5.1 договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору, та становить 10% від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору, та становить 50% вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору та становить 3% від вартості предмета лізингу. Згідно з пунктом 8.2.3 договору, другий лізинговий платіж складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 15.02.2017 року сплачено кошти у сумі 47500 грн. згідно з укладеним договором № 004982 (плата за товар) (а.с. 15).

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правичну недійним не вимагається.

В силу ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відносини, що виникають з договору фінансового лізингу регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг»

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Несправедливими, згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Пунктом 4.3.5 договору надано право лізингодавцю на розірвання договору в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Пунктом 4.3.6 надано права лізингодавцеві в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.12 цього договору.

Згідно з пунктом 12.12 договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

А тому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача та наявність у звязку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічно у ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

На підставі положень ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Ці положення не суперечать також ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

То ж, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно з ст.779 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766 цс15, від 11травня 2016 року №6-65цс16, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Матеріали справи не містять доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було посвідчено нотаріально.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення на користь позивача сплачених ним коштів на виконання умов договору.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на письмову заяву позивача про відмову від нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, оскільки наявність такої заяви не скасовує вимог, передбачених законом, щодо укладення договору фінансового лізингу (а.с. 32).

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» відхилити.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ ОСОБА_2

Судді: /підписи/ ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. Пєнта

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_5 Провадження № 22-ц/792/1173/17

Доповідач Пєнта І.В. Категорія № 19, 27