Номер провадження: 22-ц/785/7169/17
Номер справи місцевого суду: 500/74/16-ц
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Гірняк Л.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання договору іпотеки недійсним, треті особи, без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_5, Служба у справах дітей Ізмаїльської райдержадміністрації, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар (Ляпустіна) Тетяна Іванівна,

встановила:

05 січня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом про визнання недійсним договору іпотеки нерухомого майна від 10 червня 2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - Банк) та ОСОБА_4, завіреного приватним нотаріусом 10 червня 2008 року і зареєстрованого в реєстрі за №1489 (далі - Договір іпотеки), та зняття заборони відчуження на нерухоме майно, виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, виключення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номеру запису про іпотеку, виключення з Державного реєстру іпотек на нерухоме майно.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 10 червня 2008 року ОСОБА_4, який є батьком позивачки, за згодою матері позивачки ОСОБА_7, уклав з Банком спірний Договір іпотеки, засвідчений приватним нотаріусом, за яким, на забезпечення кредитних зобов'язань по кредитному договору №02-02/13 було передано в іпотеку домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1

17 грудня 2012 року між Банком та ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідно до чинного законодавства України, був укладений Договір про відступлення прав вимоги. Внаслідок цього відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №02-02/13 від 10 червня 2008 року, згідно якого позичальником є ОСОБА_4

Позивач зазначила, що на її думку спірний договір укладений з порушенням інтересів неповнолітніх дітей, а саме ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку з чим підлягає визнанню судом недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_3 вказала, що на момент укладення спірного Договору іпотеки, у будинку АДРЕСА_1 фактично проживали разом з батьками вищевказані неповнолітні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, які за вказаною адресою продовжуюсь проживати і на даний час.

При цьому, під час укладання спірного Договору іпотеки, як сторонами договору так і нотаріусом, який його засвідчив, не було враховано права неповнолітніх дітей та не було отримано дозволу від служби у справах дітей на передачу в іпотеку нерухомого майна, в якому проживають ці діти.

Представник відповідача - ТОВ «Кредитні ініціативи» позовні вимоги не визнав, надав заперечення проти позову, в яких вказав, що на час укладання Договору іпотеки позивач надавала заяву про те, що обставини щодо постійного проживання малолітніх дітей за адресою по АДРЕСА_1 з 2007 року на час укладання спірного договору не мають підтвердження. Також просив застосувати строк позовної давності, тому що спірний договір укладений у 2008 році, а до суду позивачка звернулася у 2016 році.

Крім того, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.101).

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 надали заяви, в яких позовні вимоги визнали, просили розглядати справу за їх відсутності (а.с.96,97).

Справа була розглянута у відсутність приватного нотаріуса та служби у справах дітей.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 липня 2017 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

01 серпня 2017 року від ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшла апеляційна скарга, в якій ТОВ «Кредитні ініціативи» ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції правильно встановив, що 10 червня 2008 року ОСОБА_4, який є батьком позивачки, за згодою її матері ОСОБА_7, уклав з Банком спірний Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом, за яким, на забезпечення кредитних зобов'язань по Кредитному договору №02-02/13 було передано в іпотеку домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірний іпотечний будинок).

17 грудня 2012 року між Банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений Договір про відступлення прав вимоги, внаслідок чого відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за Кредитним договором №02-02/13 від 10 червня 2008 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_4

В цей же день був укладений Договір про передачу прав за договорами забезпечення, згідно якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набув право вимоги за Договором іпотеки (а.с.122-129).

Ці обставини визнані сторонами та підтверджені матеріалами справи, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи маються підстави для визнання Договору іпотеки недійсним.

Так, згідно до ч.2 ст.177 СК України (в редакції, яка діяла на момент укладання Договору іпотеки) встановлено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 16 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України за № 789-ХІ від 27 лютого 1991 року, передбачено, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до ч.3 ст. 17 та ч.3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Крім того, у відповідності до ч.3 ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування здійснювати наступні операції щодо його майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, і (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо розділу або обміну житлового будинку, квартири, застави (іпотеки).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлено, що держава охороняє і захищає права і інтереси дітей при здійснені операцій щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і інтересів дітей, що охороняються законом, при здійсненні будь-яких операцій щодо житлових приміщень. Для здійснення будь-яких операцій щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідна попередня згода органів опіки і піклування.

Таким чином, з огляду на вищезазначені норми матеріального права, батьки неповнолітніх осіб, або особи, які їх представляють, без дозволу органів опіки і піклування не можуть здійснювати правочини, тобто укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, або державній реєстрації.

Також відповідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї власника житлового приміщення - мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири).

Згідно ст.176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Зокрема, ст.405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У відповідності до ч.3 ст.29 ЦК України місцем мешкання дітей до 14 років є місце мешкання того з батьків, з яким такі діти проживають. Згідно ч.1 ст.29 ЦК місцем проживання вважається квартира та інше, де фізична особа постійно, переважно або тимчасово проживає, та має можливість мати декілька місць проживання. Крім того, згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу переміщення і вільний вибір місця мешкання на Україні», реєстрація місця мешкання фізичної особи не може бути підставою обмеження реалізації прав і свобод такої фізичної особи.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із правових позицій, які висловлені у постановах Верховного Суду України, оскільки відповідно до ст.360-7 ЦПК України правова позиція Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права.

Так, у постанові від 12 квітня 2017 року у справі 757/5273/16-ц зазначено, що вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушеннями ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України);

2) за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

3) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів;

4) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Як вбачається з матеріалів справи, з листопада 2007 року і по теперішній час сім'я боржника по кредитному договору ОСОБА_4 проживає у будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується актом обстеження будинку від 8 січня 2014 року. Зазначені обставини також підтверджуються довідкою із Бросківської амбулаторії, згідно якої позивач ОСОБА_3 перебуває у них на обліку з 21 січня 2008 року (а.с.120).

Крім того, згідно паспорту боржника і іпотекодавця ОСОБА_4, з 08 квітня 2008 року він зареєстрований в будинку, який був переданий в іпотеку, а саме: АДРЕСА_1, а в особливих відмітках паспорту вказані його неповнолітні діти (а.с.172-звор., 205).

Вказані обставини свідчать про те, що укладаючи Договір іпотеки іпотекодавець ОСОБА_4 не приховував того факту, що з ним у будинку АДРЕСА_1 проживають неповнолітні діти, у тому числі позивач ОСОБА_3

Більше того, вказаний факт зазначений іпотекодавцем ОСОБА_4 в заяві-анкеті позичальника на отримання кредиту (а.с.200).

У паспорті дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_7 є відмітка про зняття її з обліку 03 жовтня 2007 року з реєстрації місця проживання АДРЕСА_2 (а.с.176).

Більше того, по АДРЕСА_1 вона була зареєстрована тільки 26 серпня 2008 року, тобто після укладення спірного Договору іпотеки.

Таким чином, в період із 03 жовтня 2007 року по серпень 2008 року у ОСОБА_7 була відсутня реєстрація місця проживання і її доводи про те, що у вказаний період часу вона проживала зі своїм чоловіком і дітьми в будинку АДРЕСА_1, який переданий в іпотеку, матеріалами справи не спростовані.

Оскільки спірний Договір іпотеки був укладений 10 червня 2008 року, то доводи представника заявника апеляційної скарги - ТОВ «Кредитні ініціативи» про те, що на момент укладення Договору іпотеки ОСОБА_7 була зареєстрованою за іншою адресою, є безпідставними і спростовуються наявними у справі доказами.

Більше того, доводи позивача ОСОБА_3 про те, що на момент укладення спірного Договору іпотеки, тобто 10 червня 2008 року, її мати ОСОБА_7, батько ОСОБА_4, та їх неповнолітні діти, у тому числі вона, якій було 7 років, проживала у спірному іпотечному будинку, не тільки не спростовані матеріалами справи, а і повністю підтверджуються наявними у справі доказами.

Так, як було зазначено вище, вказаний факт зазначений іпотекодавцем ОСОБА_4 в заяві-анкеті позичальника на отримання кредиту (а.с.200). В паспортах батьків позивача - ОСОБА_4 і ОСОБА_7 маються записи про наявність у них неповнолітніх дітей (а.с.172-звор., 176, 205).

Крім того, в заяві ОСОБА_4 на отримання кредиту вказано, що його дружина ОСОБА_7 проживає в АДРЕСА_1 (а.с.197).

Також в своїй заяві про надання згоди на отримання кредиту мати неповнолітньої позивачки - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9 року вказала, що вона проживає разом однією сім'єю з позичальником ОСОБА_4 в АДРЕСА_1

При цьому, всі вищевикладені обставини вбачаються із копії Кредитної справи, копія якої не в повному обсязі приєднана судом апеляційної інстанції до матеріалів справи, за клопотанням представника ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.178-250).

Таким чином, доказів про інше місце проживання позивачки - неповнолітньої ОСОБА_3 на момент укладення Договору іпотеки, у судовому засіданні надано не було.

Так, згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-1024цс16, власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Тобто ОСОБА_4 не знав та і не міг знати, що він не має права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Доказів, які б вказували що іпотекодавець ОСОБА_4, або його дружина ОСОБА_7, укладаючи Договір іпотеки, надали неправдиві відомості про те, що в спірному будинку неповнолітні діти не проживають, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи безспірно встановлено, що на час укладення спірного Договорі іпотеки, в іпотечному будинку проживали як батьки позивачки - ОСОБА_4 і ОСОБА_7, так і їх неповнолітні діти - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8 - позивач у справі.

При цьому, ні іпотекодавець ОСОБА_4, ні його дружина - ОСОБА_7 жодним чином не приховували від Банку того факту, що разом з ними у будинку, який передається в іпотеку, постійно проживають їх неповнолітні діти.

Зазначеними обставинами повністю спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що укладаючи спірний Договір іпотеки, батьки неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_7 діяли недобросовісно по відношенню до своїх дітей.

Навпаки, матеріали справи свідчать про те, що при укладенні спірного Договору іпотеки, представники Банку діяли недобросовісно по відношенню до своїх обов'язків при укладенні Договору іпотеки, оскільки не пересвідчилися у тому, що у спірному іпотечному будинку проживають неповнолітні діти та не запитали згоди органу опіки і піклування на укладення Договору іпотеки.

Суд також правомірно і обґрунтовано зазначив, що відповідно до ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно листа служби у справах дітей від 9 червня 2017 року, службою у справах дітей у червні 2008 року не видавався дозвіл на укладення договору іпотеки між Банком і ОСОБА_4, та Банк не звертався до служби у справах дітей з проханням надати дозвіл на укладення Договору іпотеки (а.с.119).

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що передача нерухомості в іпотеку в даному випадку відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», без передньої згоди органу опіки та піклування, а тому спірний Договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, у зв'язку з чим та на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини, записи в реєстрах та заборони по спірному Договору іпотеки - скасуванню.

Що стосується заяви представника відповідача - ТОВ «Кредитні ініціативи» про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, то вона задоволенню не підлягає, виходячи з того, що відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи, позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Оскільки позивачка ОСОБА_3 є неповнолітньою (ІНФОРМАЦІЯ_2), то перебіг строку позовної давності для її вимог ще не почався. До суду вона звернулася на підставі ст.27-1 ЦПК України.

Також безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 квітня 2014 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.60-62), оскільки зазначені обставини не можуть бути підставою для відмови в позові ОСОБА_3 по даній справі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вищевказане судове рішення не може мати преюдиційного значення по даній справі, як то передбачено ч.3 ст. 61 ЦПК України, оскільки при розгляді вказаної справи не встановлювались обставини, які мають значення по даній справі, та не вирішувалось питання щодо порушення прав неповнолітніх осіб, які проживали в будинку на час укладення спірного Договору іпотеки з боку працівників Банку. Крім того, на час ухвалення вказаного судового рішення, позивачка по даній справі ОСОБА_3 була малолітньою, а тому у відповідності до ст. 29 ЦПК України не набула цивільної процесуальної дієздатності.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Л.А. Гірняк