Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаюсь на те, що 8 листопада 2008 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який рішенням Комунарського районного суду

м. Запоріжжя від 6 грудня 2011 року розірвано. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2011 року з ОСОБА_4 вони проживають окремо. 25 січня 2013 року вона уклала шлюб з

ОСОБА_6, у зв'язку з чим нею було змінено прізвище на «ОСОБА_3». Зазначала, що починаючи з жовтня 2011 року відповідач, як батько малолітнього, не цікавиться ні станом здоров'я дитини, ні його фізичним та духовним розвитком. Покладений рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2012 року на відповідача обов'язок по сплаті аліментів, останній не виконує, у зв'язку з чим за період з 20 січня 2012 року по 1 серпня 2014 року утворилась у розмірі 12 141,90 грн. Вказувала, що відповідач лише один раз прибув до місця проживання дитини - восени

2012 року, проте одразу вчинив бійку, у зв'язку з чим їй довелося викликати правоохоронні органи.

Ураховуючи наведене, позивач просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_5, 2009 року народження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня

2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний момент має прізвище, імя, по-батькові ОСОБА_7.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів винної поведінки ОСОБА_4 та свідомого нехтування ним своїми обов'язками щодо виховання дитини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із наявності обставин самоусунення відповідача від участі у вихованні, утриманні, харчуванні, лікуванні, наданні освіти, спілкуванні з малолітнім сином.

Проте з повністю з висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 6 грудня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

На підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2012 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 400 грн щомісяця, починаючи з 20 січня 2012 року і до повноліття дитини.

Згідно довідки Шевченківського Відділу державної виконавчої служби від 26 серпня 2014 року заборгованість за виконавчим листом про стягнення аліментів з ОСОБА_4 за період з 20 січня 2012 року по 1 серпня 2014 року складає 12 141,90 грн.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на ухилення батьком ОСОБА_4 від виховання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ч. 5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6

ст. 19 СК України).

За змістом абз. 2, 3 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з подальшими змінами, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Установлено, що згідно довідки ПАТ «Мотор Січ» управління по обслуговуванню заводських гуртожитків від 4 лютого 2015 року ОСОБА_4 зареєстрований у гуртожитку ПАТ «Мотор Січ» за адресою: АДРЕСА_2 з 5 вересня 1995 року, проте на даний час не є працівником ПАТ «Мотор Січ», місце знаходження його невідомо.

Відповідно до довідки голови квартального комітету, ОСОБА_3 проживає разом з сином ОСОБА_5, 2009 рокународження.

З довідки завідуючої санаторного дошкільного навчального закладу

№ 129 від 20 серпня 2014 року вбачається, що ОСОБА_4 систематично відвідує санаторний дошкільний навчальний заклад №129 «Конвалія» Запорізької міської ради. Дитину виховує та піклується за нею мати малолітнього - ОСОБА_3, також у вихованні приймає участь її чоловік ОСОБА_6. За час перебування дитини у закладі, батько ОСОБА_4 лише один раз у восени 2012 року відвідав заклад з метою спілкуванням із сином.

З акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1 від 15 січня 2015 року встановлено, що дитина проживає разом зі своєю матір'ю та її чоловіком, в будинку створені всі необхідні умови для відпочинку, розвитку, навчання, виховання малолітньої дитини. ОСОБА_4 не бачив сина з осені 2011 року, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не цікавиться фізичним та духовним розвитком сина.

Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, ОСОБА_4 ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не приділяє дитині належної уваги, не цікавиться його здоров'ям, розвитком та подальшою долею, має значну заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини. Місцеперебування його не відоме, дитина взагалі не знає ОСОБА_4 як свого рідного батька. Вихованням та утриманням дитини займається мати, тому позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним.

За участю спеціаліста педагога та у присутності представника органу опіки та піклування була заслухана думка дитини, який пояснив, що живе з батьком «ОСОБА_6», в родині йому комфортно, про «ОСОБА_4» він тільки знає, батьком є «ОСОБА_6».

Апеляційний суд вважав доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню свого малолітнього сина, не виявлення до нього належної батьківської турботи. Зазначав, що ОСОБА_4 тривалий час не вживав конкретних дій для спілкування зі своїм малолітнім сином для його виховання та утримання, що свідчить про його небажання приймати участь у вихованні сина, утримувати його матеріально.

За положенням п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з п. п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Разом із тим, апеляційний суд у рішення не навів, які саме конкретні дії відповідача свідчать про його навмисне ухилення від виконання батьківських обов'язків, оскільки наявні в справі матеріали фактично свідчать про факт окремого проживання сторін.

Слід відмітити, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою той факт, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька і можливо лише при доведенні винної поведінки останнього, його свідомого нехтування своїх батьківських обов'язків, а складні стосунки між батьками не повинні впливати на інтереси дитини.

Оскільки судом апеляційної інстанції у повному обсязі не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не є таким, що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська