АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 645/4582/16-ц Головуючий суддя І інстанції Федорова О. В.
Провадження № 22-ц/790/5607/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Яцини В.Б.,

Суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з батьком, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір'ю та зміну визначеного способу участі батька у вихованні дитини,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому просив суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав на те, що з 2009 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Подружнє життя не склалося. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.02.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.04.2015 року був визначений спосіб участі позивача у вихованні сина ОСОБА_3, без присутності матері з можливістю перебування дитини у місці проживання батька кожного тижня з четверга з 09 години до понеділка наступного тижня 09 години та сумісний відпочинок з сином без присутності матері з можливістю виїзду за межі міста Харкова в межах України строком до одного місяця кожного року. Позивач вважав, що ОСОБА_2 та її чоловік негативно впливають на розвиток і виховання дитини. Крім того, стверджує, що у відповідача відсутні матеріальні можливості належним чином утримувати сина. Позивач наголосив, що на відміну від ОСОБА_4 він не створив нової родини, та всю свою увагу і матеріальні можливості витрачає на сина. Зазначив, що у нього є власне житло, де вони можуть проживати удвох з сином.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з нею та змінити спосіб участі батька у вихованні дитини, що встановлений рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.04.2015 року по справі № 644/1273/15-ц, та визначити спосіб участі у вихованні і спілкуванні з сином ОСОБА_3 його батька ОСОБА_1, кожної суботи з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. у присутності матері ОСОБА_2 або представника Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.02.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.04.2015 року визначений спосіб участі батька у вихованні сина ОСОБА_3. Відповідач за зустрічним позовом, згідно з рішенням суду від 07.04.2015 року забрав дитину до себе 17.11.2016 року, проте дитину своєчасно їй не повернув, після цього перестав виходити на зв'язок та в подальшому змінив місце проживання та не надавав їй жодної можливості бачитись з сином, у зв'язку з чим позивач 21.11.2016 року звернулась до Немишлянського відділення поліції з відповідною заявою. Лише 04.05.2017 року вона змогла повернути дитину. Позивач стверджує, що вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні дитини з батьком, однак наголосила, що батько неодноразово не дотримувався визначеного судом способу участі у вихованні і спілкуванні з сином та допускав випадки несвоєчасного повернення їй дитини, а востаннє забравши до себе дитину 17.11.2016 року, взагалі сина їй не повернув, перестав виходити на зв'язок та змінив місце мешкання, через що вона не бачила дитину майже 5 місяців. У зв'язку з наведеним, наполягає на скороченні часу участі у вихованні і спілкуванні з сином ОСОБА_3 його батька, з обов'язковою присутністю її або представника Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради під час спілкування батька з дитиною.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за довіреністю ОСОБА_5 первісний позов підтримали, просили суд його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечували, посилаючись на те, що проживання дитини з матір'ю є недоцільним, оскільки у ОСОБА_2 інший чоловік, з яким вона виховує їхню спільну дитину. ОСОБА_1 стверджував, що він зможе приділити більше уваги сину та надати йому краще виховання. Крім того, вважав, що спосіб спілкування батька з дитиною в присутності матері, на якому наполягає ОСОБА_2, є неприйнятним, оскільки батьки між собою не спілкуються і для дитини не буде корисним спостерігати їхні суперечки. Також, ОСОБА_1 наголосив, що 05.05.2017 року ОСОБА_2 зі своїм чоловіком ОСОБА_6 та невідомим чоловіком викрали дитину у бабусі (матері ОСОБА_1), яка гуляла з онуком на дитячому майданчику біля будинку, посадили у машину та повезли у невідомому напрямку. Таку поведінку ОСОБА_2 позивач вважає обурливою, та стверджує, що цими діями дитині нанесено душевні страждання, що на його думку ставить під сумнів відповідальність ОСОБА_2 як матері, яка діє лише у власних інтересах.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник за договором ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали зустрічний позов в повному обсязі. Проти первісного позову заперечували, посилаючись на відсутність підстав та виняткових обставин для розлучення дитини ОСОБА_3 зі своєю матір'ю. Дитина зростає у повноцінній сім'ї. Мати однаково любить та приділяє увагу як старшому сину ОСОБА_8, так і молодшому сину. Крім того, наголосила, що в період часу, коли батько не повертав дитину матері (майже півроку), ОСОБА_1 перестав водити дитину у розвиваючі дитячі заклади, в подальшому обґрунтувавши це хворобливим станом дитини. Крім того, ОСОБА_2 вказала, що не заперечує проти спілкування дитини з батьком та жодним чином цьому не перешкоджає, проте задля уникнення можливого неповернення їй сина ОСОБА_1, наполягає на встановленні способу участі у вихованні і спілкуванні батька з сином лише в її присутності, або присутності Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради (далі - Управління служб у справах дітей) Голубова О.С., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні просила вирішити спір з урахуванням інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, матеріали справи містять два взаємовиключні висновки Управління служб у справах дітей про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Так, у висновку від 13.01.2017 року № 52 Управління служб у справах дітей вважало за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір'ю ОСОБА_2, а у висновку від 30.05.2017 року № 330 Управління служб у справах дітей вважало за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батьком ОСОБА_1, та вважало недоцільним відібрання дитини від батька (том 1 а.с. 100-102, 194-196).

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, - залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір'ю та зміну визначеного способу участі батька у вихованні дитини - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5. Змінено спосіб участі батька у вихованні дитини, що встановлений рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.04.2015 року по справі № 644/1273/15-ц, та визначити спосіб участі у вихованні і спілкуванні з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, кожної суботи з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. у присутності матері ОСОБА_2 або представника Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. Вирішено питання щодо судових витрат

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. При цьому посилався на те, що рішення незаконне, необгрунтоване, ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказав, що виконував належним чином рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2015 року по справі № 644/1273/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення способу участі батьків у вихованні дитини. Не заперечував, що дійсно 17 листопада 2016 року дійсно забрав сина ОСОБА_11 у відповідачки, через пару днів захворів і ОСОБА_1 звернувся до Центру дитячого здоров'я «Радуга», про що повідомив відповідачку, на його повідомлення ОСОБА_2 ніяк не відреагувала, приїжджати до центру відмовилась. У вказаному центрі призначили дитині курс лікування. З квартири у якій я проживаю нікуди не переїжджав. Неодноразово просив відповідачку приїхати до сина, та вказав що до його одужання його перевозити не бажано, поки він не одужає. Добрі відносини між ним та сином відповідачка в суді першої інстанції не оспорювала.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити частково, з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

За правилами ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Положеннями ч. 4 та ч.5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За змістом п.74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Так, статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III закріплено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно якого Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Питання забезпечення інтересів дитини базується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. Дорослі, поринаючи у свої власні проблеми, скуті взаємними образами, почуття дітей і їх переживання за інерцією відсовують на другий план. Тоді ж як в більшості випадків кардинально змінюється саме життя дитини: це і нове оточення, часто нове місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Тоді ж як кожній дитині необхідне емоційно комфортне середовище для нормального фізичного, духовного та морального розвитку.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.02.2015 року по справі № 644/13079/14-ц було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 09.09.2009 року в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції , актовий запис № 341.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.04.2015 року по справі № 644/1273/15-ц вже було визначено спосіб участі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, у вихованні сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без присутності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, з можливістю перебування дитини у місці проживання батька кожного тижня з четверга з 09.00 години до понеділка наступного тижня до 09.00 години та сумісний відпочинок з сином без присутності ОСОБА_2 з можливістю виїзду за межі міста Харкова в межах України строком до одного місяця кожного року (том 1 а.с. 3-5).

Судовим розглядом встановлено, що не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_1 17.11.2016 року відповідно до вказаного рішення суду взяв дитину ОСОБА_3 у матері. Проте дитину 21.11.2016 року, як це було визначено судом, він не повернув.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 21.11.2016 року звернулась до Немишлянського ВП ГУНП України в Харківській області із заявою, яка була зареєстрована за № 21098, в якій просила встановити місцезнаходження своєї малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та його батька ОСОБА_1, 1983 року народження, та повернути дитину додому. Крім того, ОСОБА_2 05.12.2016 року зверталась до начальника Немишлянського ВП ГУНП України в Харківській області зі скаргою на працівників відділу поліції, в якій просила провести службову перевірку та зобов'язати відповідні структурні підрозділи поліції з'ясувати місце перебування ОСОБА_1, 1983 року народження, та їхнього спільного сина ОСОБА_3, 2012 року народження, та повернути дитину додому.

З копії витягу з кримінального провадження № 0003928 від 23.12.2016 року вбачається, що до СВ Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області надійшов матеріал за заявою ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не виконує рішення Орджнікідзевського районного суду м. Харкова від 07.04.2015 року ЖЄО № 22986. У подальшому вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В судовому засіданні позивач вказав, що посилання ОСОБА_2 на те, що він перестав виходити на зв'язок та змінив місце проживання не відповідають дійсності та вказав, що він не повернув дитину 21.11.2016 року оскільки дитина захворіла, а в подальшому мати просто не забрала сина, у зв'язку з чим дитина залишилася проживати у нього.

Разом з тим, матеріали справи містять висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за № 52 від 13.01.2017 року, зі змісту якого вбачається, що на співбесіді в Управлінні ОСОБА_1 пояснив, що дитина хворіє, тому він не надає можливості матері побачитись з сином. Крім того, у висновку зазначено, що ОСОБА_1 було роз'яснено, що мати має право відвідувати хвору дитину, однак батько категорично заперечував проти побачень матері з сином.

Як вбачається з вищевказаного висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 13.01.2017 року № 52, Управління, як представник органу опіки та піклування, вважало за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_2.

Судом встановлено, що не заперечується сторонами у справі, що з 05.05.2017 року дитина проживає з матір'ю ОСОБА_2

За твердженням ОСОБА_1 дитину було викрадено ОСОБА_2, її чоловіком ОСОБА_6 та невідомим чоловіком з дитячого майданчику, розташованого біля будинку № АДРЕСА_1, у зв'язку з чим він та його мати ОСОБА_12 звернулись з відповідними заявами до Немишлянського ВП ГУНП України в Харківській області.

30.05.2017 року Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надано висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та доцільність відібрання дитини від батька за № 330, згідно з яким Управління, як представник органу опіки та піклування, вважало за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_1, та вважало недоцільним відібрання дитини від батька.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що в рамках позовних вимог у даній цивільній справі Управлінням служб було надано висновок від 13.01.2017 року № 52 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, разом з матір'ю ОСОБА_2, однак ОСОБА_2 змінила позовні вимоги, та виключила вимогу про визначення місця проживання сина з нею, замінивши її на вимогу про негайне відібрання дитини від батька та повернення на виховання матері, уточнену позовну заяву прийнято до розгляду, що підтверджується відповідною ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.02.2017 року. Крім того, у Висновку від 30.05.2017 року за № 330 вказано, що мати дитини запрошувалась на співбесіду до Управління служб, однак не з'явилась. Батько дитини, ОСОБА_1 на засіданні Комісії особисто пояснив, що категорично заперечує проти визначення місця проживання сина з матір'ю, оскільки вона не має можливості надати дитині належну увагу та забезпечення, не має власного доходу, а також вся її увага направлена на другу свою новонароджену дитину та чоловіка. ОСОБА_1 вважає, що він як батько створює кращі умови для дитини, оскільки нової родини не створив, мешкає один, інших дітей не має, всю увагу та матеріальні можливості витрачає на сина.

Разом з цим, позивач не надав докази на спростування попереднього висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від № 52 від 13.01.2017 року.

Судом встановлено, що батько дитини, ОСОБА_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, та є одним із співвласником цієї квартири.

Згідно з довідкою ТОВ «Меш Системс» від 04.11.2016 року ОСОБА_1 з 05.10.2016 року працює у вказаному Товаристві на посаді менеджера і має зарплатню 1600 грн. на місяць.

Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 у 2016 році в ТОВ «Меш Системс» працював 27 днів у жовтні 2016 року, та 15 днів у листопаді 2017.

Згідно з відповіддю Східної ОДПІ м. Харкова за № 1627/9/20-38-13-02-16 від 07.08.2017 року ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року перебував на загальній системі оподаткування, згідно наданої декларації про майновий стан і доходи, дохід склав - 0,00 грн. З 01.01.2017 року здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування, згідно наданої декларації платника єдиного подарку, сума доходу в період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року склала - 131600,00 грн.. Сплачено єдиний податок в сумі 4480,00 грн.

За місцем проживання ОСОБА_1 характеризується позитивно.

Мати дитини, ОСОБА_2, мешкає однією сім'єю з ОСОБА_6, який, згідно з висновком Управління служб від 30.05.2017 року за № 330 має самостійний дохід, що дорівнює 35291 грн. 15 коп. за період з 01.01.2016 по 31.10.2016 та утримує сім'ю (довідка про доходи, видана ГУ ДСНСУ в Харківській області). ОСОБА_2 здійснює догляд за своїми малолітніми дітьми, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_9, є співвласником житла за адресою: АДРЕСА_1.

Судовим розглядом встановлено, що фактично сім'я ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 (за згодою власника житла - матері ОСОБА_2 ОСОБА_21.).

В обґрунтування первісного позову позивач надав суду ряд письмових доказів на підтвердження його безпосередньої та переважної участі у вихованні дитини ОСОБА_3.

Так, матеріали справи містять довідку Комунального Закладу «Палац дитячої та юнацької творчості «Істок» Харківської міської ради від 11.02.2015 року № 36, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є вихованцем гуртка «Супер-діти» з січня 2015 року. Дитиною займається батько ОСОБА_1: приводить на заняття, присутній на заняттях разом з дитиною, турбується про матеріальне забезпечення для навчальних занять дитини (том 1 а.с. 55).

Згідно з довідкою від 26.10.2016 року, наданою ФОП ОСОБА_16, в період з 01.09.2016 року по 26.10.2016 року три рази на тиждень малолітній ОСОБА_3 відвідував заняття в дитячому клубі «Школа радості» у супроводі батька, ОСОБА_1. Оплату розвиваючих занять здійснює батько дитини (том 1 а.с. 56).

Згідно з довідкою, наданою КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 15», малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, знаходиться під наглядом фахівців з 01.02.2012. Мати приходить з сином на прийоми лікарів, піклується про дитину під час хвороби. Батько дитини, ОСОБА_1, протягом 2012- 2014 років звертався до поліклініки стосовно надання медичної допомоги сину (том 1 а.с. 57).

Крім того, позивачем надані копії квитанцій про сплату занять ОСОБА_3 в «Школі радості», копії чеків, що свідчать про придбання дитині ліків, іграшок, дитячих книг, копії квитків у Харківський міський дельфінарій, копії квитків на катання на атракціонах (том 1 а.с. 59-65).

Також, позивачем за первісним позовом надані копії медичної документації дитини ОСОБА_3, у тому числі за період перебування дитини з батьком у вищевказаний період (том 1 а.с. 66-82).

Згідно з довідкою лікаря-педіатра ОСОБА_15 у період з 01.02.2012 року по 07.07.2016 року він проводив медичний огляд дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, при всіх випадках амбулаторного прийому (первинний огляд) у випадках само звернення, а також всі профілактичні огляди, в тому числі оформлення в дитячий садок, тільки в присутності батька ОСОБА_1 (без присутності матері ОСОБА_2). При обслуговуванні викликів на дому огляд дитини проводився або в присутності батька ОСОБА_1, або в присутності матері ОСОБА_2 (з однаковою частотою) (том 1 а.с. 207).

ОСОБА_2 наголосила, що того моменту, як ОСОБА_1 не повернув їй дитину, а саме з листопада 2016 року, ОСОБА_3 не відвідував заняття у Дитячому клубі «Школа радості», а також комунальний заклад «Палац дитячої та юнацької творчості «Істок» Харківської міської ради, на підтвердження чого надала суду відповіді вказаних дитячих установ (том 1 а.с. 229, 230).

Крім того, за наслідками звернення ОСОБА_2 до психолога ОСОБА_17 (том 1 а.с. 231, 232, 233) стосовно дитини ОСОБА_3, що зумовило його замкнутість, невміння встановлювати контакт з дітьми, агресія по відношенню до сторонніх людей, а також те, що дитина почала боятися тварин, складені два висновки від 17.05.2017 року та від 03.07.2017 року (том 1 а.с. 234-236, 237-238).

Так, відповідно до висновку від 17.05.2017 року за наслідками консультації № 1, оскільки ОСОБА_3 6 місяців перебував далеко від матері, у дитини вірогідно стан стресу та психоемоційної травми середнього ступеню. Тривожність ситуативна, прогноз сприятливий.

Згідно з висновком від 03.07.2017 року за наслідками консультації № 2, психоемоційний стан ОСОБА_3 стабілізувався. Необхідна подальша робота з психологом зі зниження тривожності та покращення навичок спілкування. Крім того у рекомендаціях психолога, між іншим, вказано про явно сприятливий вплив тісного спілкування дитини з матір'ю.

Допитана в судовому засіданні свідок з боку позивача за первісним позовом ОСОБА_18, яка є сусідкою ОСОБА_1, пояснила суду, що вона була свідком події викрадення дитини останнього з дитячого майданчика, на якому дитина гуляла з бабусею ОСОБА_12, яка є матір'ю позивача. Свідок бачила, як ОСОБА_12 впала на лавку, кричала та плакала, оскільки двоє чоловіків та жінка забрали дитину та побігли, а потім сіли в автомобіль та поїхали.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19, який разом працює з ОСОБА_1, повідомив суду, що у нього також зростає син, якому 4 роки, та вони разом з ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_8 іноді гуляли. Крім того, пояснив, що декілька разів він возив ОСОБА_1 з сином у дитячу поліклініку, та допомагав з придбанням для дитини ліків. Також свідок повідомив, що минулого року, коли вони гуляли у дворі з дітьми, ОСОБА_3 розповів, що йому давали спробувати пиво, через що ОСОБА_1 обурився, зателефонував його матері та між ними сталася сварка. Крім того, свідок наголосив, що він із сім'єю чотири місяці тому переїхав і мешкає за іншою адресою, та до його переїзду ОСОБА_1 з дитиною постійно мешкали по АДРЕСА_1 та з дитиною щодня гуляла його бабуся.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_20, яка є одногрупницею ОСОБА_1 та сусідкою батьків ОСОБА_2, повідомила суду, що вона була свідком ставлення матері до дитини, та стверджувала, що ОСОБА_2 постійно кричить на дитину. Наголосила, що з батьком ОСОБА_8 ситуація зовсім інша, дитина спокійна та щаслива. Батько часто був з дитиною, та вона чула, як ОСОБА_3 неодноразово просив його не уходити, коли він приводив його до матері. Також вказала, що навесні або влітку 2016 року вона бачила як ОСОБА_2 разом зі своєю матір'ю та невідомими чоловіком та жінкою біля їхнього під'їзду випивали. Свідкові здалось, що вони вживали алкогольні напої, пляшок вона не бачила, проте вона так вважає, оскільки за її твердженням їх підхитувало. Разом з ними був і ОСОБА_3, та коли він щось попрохав у матері, вона сказала, що їй ніколи.

Допитана в якості свідка з боку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_14, яка є матір'ю ОСОБА_2, пояснила суду, що вперше ОСОБА_1 не повернув у встановлений строк дитину матері у серпні 2016 року. ОСОБА_2 йому телефонувала та прохала повернути ОСОБА_3, проте він їй відмовив та сказав, що він у відпустці та дитину їй не поверне. Оскільки ОСОБА_2 була вагітна, вона почала дуже нервувати та переживати через такі дії ОСОБА_1. Після цього свідок сама телефонувала ОСОБА_1 та вмовляла його повернути дитину матері, та через два тижні він повернув ОСОБА_3 ОСОБА_2. Наступного разу ОСОБА_1 забрав дитину у листопаді 2016 року та майже півроку не повертав ОСОБА_3 матері. На телефонні дзвінки ОСОБА_1 не відповідав, за місцем мешкання двері ніхто не відкривав. Свідок стверджує, що через зачинені двері родичка ОСОБА_1, яка знаходилась у квартирі ОСОБА_1, повідомила їй, що ОСОБА_12 (матері ОСОБА_1) та ОСОБА_3 у квартирі немає. Також, свідок вказала, що у вікно вона бачила мати ОСОБА_1 ОСОБА_12, проте двері квартири вона їх не відчиняла. Крім того, свідок наголосила, що після повернення ОСОБА_3 додому, він повідомив, що папа йому казав, що мама та братик ОСОБА_13 погані та до них підходити непотрібно. Також, свідок вказала, що показання свідка ОСОБА_20, які вона надала в судовому засіданні, є неправдивими, оскільки вона є співмешканкою ОСОБА_1. Наголосила, що навесні або влітку 2016 року, коли начебто свідок ОСОБА_20 бачила як ОСОБА_2 з нею та ще двома особами вживали спиртні напої, ОСОБА_2 була вагітна другою дитиною, та взагалі не вживала спиртних напоїв. Крім того, свідок вказала, що за півроку розлучення матері з дитиною ОСОБА_2 постійно плакала, нервувала та намагалася знайти та повернути сина. На цей час дитина однаково сильно любить і матір і батька, дуже любить свого молодшого брата.

За клопотанням позивача за первісним позовом судом досліджено диск з відеозаписом, на якому містяться 3 файли: 1 запис від 21.02.2017 року та 2 записи від 30.04.2017 року. На вказаних відеозаписах зображена дитина ОСОБА_3, що не заперечувалось сторонами у справі, який у доброму настрої малював з батьком, та гуляв на вулиці.

Гарні стосунки між дитиною та батьком, між іншим, не ставила під сумнів і мати дитини ОСОБА_2 в ході розгляду даної цивільної справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав разом з матір'ю, і позивачем не наведено обставини, підтверджуючих необхідність зміни місця проживання дитини на проживання разом з батьком, а також доказів того, що розлучення дитини з матір'ю буде на користь та в інтересах дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає найкращим інтересам дитини в тому малолітньому віці, в якому вона нині перебуває.

Так, відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, що мати дитини має постійне місце проживання, має повну сім'ю - знаходиться у шлюбі з ОСОБА_6, який має самостійний дохід та утримує сім'ю, крім дитини ОСОБА_3, має ще одну малолітню дитину ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_9, та здійснює догляд за обома дітьми, приділяючи їм цілодобово свою увагу та турботу, у сім'ї ОСОБА_2 створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про необхідність спілкування позивача з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у присутності матері ОСОБА_2 або представника Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що у справі відсутні відповідні докази про те, що батько негативно впливає на дитину, або що він не в змозі самостійно, без участі матері чи третіх осіб опікуватися своїм сином під час спільного з ним перебування згідно до визначеного судом графіку. З огляду на те, що позивач припустився порушення графіку спілкування, який був визначений попереднім рішенням суду першої інстанції, незначне зменшення кількості побачень з дитиною є виправданим і цілком достатнім. При цьому позитивний вплив на дитину від батька, для чого у позивача є усі можливості, відповідає найкращим інтересам дитини для її гармонійного виховання за участю обох батьків, а присутність третіх осіб при цьому не є виправданим.

Таким чином, оскільки в цій частині рішення висновки суду не відповідають матеріалам справи, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду, скасувавши його в частині визначення способу участі батька з сином у присутності матері або представника Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

РішенняФрунзенського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2017 року скасувати у частині визначення способу участі батька ОСОБА_1 Миколайолвича у вихованні і спілкуванні з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у присутності матері ОСОБА_2 або представника Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2017 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії