САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/7295/16-ц
Провадження № 2/206/382/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" червня 2017 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого - судді Зайченко С.В., при секретареві Щербині Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Завод засобів механізації аеропортів" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої працівником ,-

В С Т А Н О В И В:

До Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернулося ПАТ «Завод засобів механізації аеропортів» із вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з товариством. 17.11.2015 року товариством за накладною №АТ151117-016 було отримано від ТОВ «Агромаштрейд» віброплиту поступального руху «Кентавр ВП60КБ» (далі- віброплита) вартістю 9583,33 грн. без ПДВ, 11500,00 грн. разом з ПДВ. На підставі вимоги від 30.11.2015 року енерго-механічний відділ в особі відповідача отримав вібпроплиту поступального руху в кількості однієї штуки за ціною 9583,33 грн.На підставі наказу від 25.08.2016 року відповідач був звільнений з товариства за власним бажанням. Однак, майно товариства, а саме віброплиту поступального руху при звільненні не повернув. Товариством було здійснено інвентаризацію щодо виявлення віброплити, однак її виявлено так і не було. Де знаходиться означена віброплита не відомо, хоча відповідно до посадової інструкції відповідача він повинен забезпечити збереження довірених йому матеріальних цінностей в процесі їх використання в виробничій діяльності. Станом на 01.11.2016 року залишкова вартість віброплити складає 7826,41 грн. Неповернення вібпроплити відповідачем є нанесення матеріальної шкоди позивачу. У звязку з чим, на підставі ст. ст.130-132,136 КЗпП України просив стягнути з відповідача на користь товариства матеріальну шкоду в розмірі середнього заробітку, який складає 2329,74 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, наполягала на його задоволенні та зокрема зазначила, що відповідач є матеріально відповідальною особою, тому у звязку з втратою віброплити повинен відшкодувати кошти на її придбання.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, мотивуючи тим, що даною віброплитою користувався весь відділ. В матеріалах справи відсутні жодні організаційно-розпорядчі документи, видані керівником підприємства, якими би ОСОБА_2 призначався матеріально відповідальною особою за вібпроплитою. Під час звільнення відповідача не проводилась інвентаризація і не складалося ніякого акту передачі матеріальних цінностей, що також підтверджує той факт, що відповідач не був матеріально відповідальною особою, оскільки при зміні матеріально відповідальної особи її проведення є обовязковим.

Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до такого.

Судом встановлено, що на підставі наказу №141-к від 14.01.2010 року ОСОБА_2 прийнятий в ПАТ «Завод засобів механізації аеропортів»на посаду виконавця робіт енерго-механічного відділу (а.с.8).

17.11.2015 року ПАТ «Завод засобів механізації аеропортів» за накладною №АТ151117-016 отримав від ТОВ «Агромаштрейд» віброплиту поступального руху «Кентавр ВП60КБ» вартістю 9583,33 грн. без ПДВ, 11500,00 грн. разом з ПДВ (а.с.9).

Так, як встановлено судом та вбачається з акту приймання-передачі основних засобів від 18.11.2015 року позивач передав віброплиту поступального руху «Кентавр ВП60КБ» заступнику начальника Електро-механічному відділу ОСОБА_3 Дана віброплита в подальшому за вимогою від 30.11.2015 року була отримана відповідачем ОСОБА_2, як робітником цього ж Електро-механічному відділу.

У вищезазначеній вимозі відсутній запис для якої мети вона видавалась, а тому суд не має підстав для ствердження, що віброплита була передана саме в користування відповідача.

До того ж, відповідач в судовому засіданні наполягав на тому, що віброплита отримувалась для роботи всього відділу та знаходилась у користуванні всіх робітників відділу.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечував даного факту, однак на її думку дана обставина не має значення, оскільки саме відповідач розписувався за її отримання.

На підставі наказу №79-СО від 25.08.2016 року про припинення трудового договору ОСОБА_2 звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с.13).

Відповідно протоколу інвентаризації комісії від 12.09.2016 року, яка проводилась на складах ПАТ «Завод засобів механізації аеропортів» та всіх не закінчених обєктах будівництва, де ПАТ «Завод засобів механізації аеропортів» є підрядником згідно договорів підряду було встановлено про недостачу цінності віброплити поступального руху «Кентавр ВП60КБ» на суму 9583,33 грн. (матеріально відповідальна особа ОСОБА_2А.) (а.с.14).

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди, зокрема належить недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобовязаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей,втрати матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося.

Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обовязки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в ст.ст.23,25Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обовязків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисну недостачу, знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий звязок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це повязано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Так позивачем, не було надано жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача ОСОБА_2, або його винних дій чи бездіяльності, що призвели до втрати віброплити, а також причинного звязку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою,що настала.

Також, судом не можуть прийняті до уваги доводи позивача, що відповідач був матеріально відповідальною за віброплиту особою, оскільки в матеріалах справи в розумінні ст. 57-59 ЦПК України відсутні належні та допустимі докази, які б це підтверджували.

До того ж, Положенням про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №897 від 02.09.2014 року передбачено обовязковим проведення інвентаризації при зміні матеріально відповідальної особи, що додатково свідчить про той факт, що відповідач не був матеріально відповідальною особою, оскільки інвентаризація в день його звільнення не проводилась, а була проведена вже після його звільнення, майже через три тижні.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд не має правових підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. ст.209,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Завод засобів механізації аеропортів" - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.В. Зайченко