РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/9931/15-ц

Провадження № 2/638/2078/17

16.06.2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Козодой К. І.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2

з участю відповідача ОСОБА_3

з участю представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі проживала однією сімєю більше 10 років без реєстрації шлюбу. 02.11.2005 року у них народилася донька ОСОБА_5. Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач ніякоє допомоги на її утримання не надає. Також їй відомо, що відповідач є фізичною особою-підприємцем та має мінливий дохід. Просить суд позов задовольнити, та з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути зОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 5000 грн. 00 коп. за минулий час з 11.10.2014 року та стягувати в подальшому щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти повного задоволення позовних вимог, наголосивши, що позов визнають частково в частині стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 900 грн. щомісячно, починаючи від дня предявлення позову до суду, тобто з 12.06.2015 року.

Суд, дослідивши доводи позивача, відповідача та його представника, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено матеріалами справи та ніким не заперечувалось у судовому засіданні, батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджує також копія свідоцтва про народження серії І-ВЛ №022538, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції 25.11.2005 року (а. с. 4).

Позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3, їхня спільна дитина ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1, а. с. 6).

Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п.п. 15, 17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, у відповідності із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. 198, 199 СК України, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (статті 183 цього кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.

Як вбачається із інформації Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 30.05.2017 року за вих. №1399/9/20-30-08-01-22, наданої в порядку статті 137 ЦПК України, ФО-П ОСОБА_3 за період з 11.10.2014 року по 31.12.2016 року податкову звітність до ОДПІ не надавав, згідно декларації платника єдиного податку за 2016 рік дохід від здійснення підприємницької діяльності склав 120000 грн., так як платник здійснює діяльність на 2 групі строк надання податкової звітності за 2017 рік наступить з 01.01.2018 року по 01.03.2018 рік.

Відповідно до частини 1 статті 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Так, згідно уточнених позовних вимог позивач ОСОБА_2 просить стягнути аліменти за минулий час, а саме за період з 11.10.2014 року, мотивуючи це тим, що 11.10.2014 року відповідач пішов з помешкання, де вони проживали спільно, у невідомому напрямі та залишив їх з донькою з великими боргами. З огляду на ситуацію, вона звернулася до правоохоронних органів з метою встановлення місцезнаходження відповідача, проте воно встановлено не було. Тобто вважає, що з моменту фактичного зникнення відповідач ОСОБА_3 не брав участь у матеріальному утриманні доньки, а нею було вжито всіх можливих заходів для встановлення його місцезнаходження.

На підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення аліментів за минулий час, позивачем ОСОБА_2 надано висновки Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 07.02.2014 року та від 18.08.2015 року, згідно яких встановити місцезнаходження ОСОБА_3 не виявляється можливим (Т. 1, а. с. 70).

Як вбачається із копії квитанції від 03.07.2015 року, відповідачем ОСОБА_3 було придбано дитячі сандалі, вартістю 899 грн. 40 коп. (Т. 1, а. с. 32), із копії квитанції від 17.10.2015 року шкарпетки дитячі, вартістю 69 грн. 00 коп., із копії квитанції від 20.10.2015 року куртку утеплену для дівчаток, вартістю 1799 грн. 00 коп., джемпер для дівчаток, вартістю 259 грн. 00 коп. (Т. 1, а. с. 37), із копії квитанції від 22.10.2015 року мяч футбольний, вартістю 490 грн. 00 коп., із копії квитанції від 05.11.2015 року - куртку утеплену для дівчаток, вартістю 1750 грн. 00 коп., штани утеплені для дівчаток, вартістю 1120 грн. 00 коп., напівчоботи дитячі, вартістю 1610 грн. 00 коп. (Т. 1, а. с. 35), що не заперечується позивачем ОСОБА_2, підтвердженням чого є її додаткові письмові пояснення (Т. 1, а. с. 102), а тому суд ставить під сумнів факт того, що позивач не знала про місцезнаходження відповідача, та те, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Тобто, позивач ОСОБА_2 на підтвердження своєї вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час в супереч вимог частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України не надала суду жодних належних та допустимих доказів вжиття певних заходів щодо одержання аліментів з батька дитини, таких, наприклад, як звернення до відповідача з вимогою забезпечувати власну доньку, або направлення йому листів з такою вимогою чи на адресу його місця роботи. Ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою відповідача, тобто це свідоме невиконання своїх обов'язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

У додаткових письмових поясненнях, поданих до суду 22.09.2016 року, позивач ОСОБА_2 стверджує, що відповідач ОСОБА_3 з 18 травня 2016 року не зустрічається, не бачиться, не приймає участі у житті дитини, а також не допомагає фінансово, тому їй доводиться самостійно утримувати малолітню дитину (Т. 1, а. с. 89).

Різні дати, за твердженням позивача ОСОБА_2, коли відповідач перестав надавати матеріальну допомогу спільній дитині ОСОБА_5, - 11.10.2014 року та 18.05.2016 року, також ставлять під сумнів перед судом достовірність її слів.

На противагу цьому, відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що систематично допомагає позивачу ОСОБА_2 в забезпеченні спільної дитини ОСОБА_5 всіма необхідними речами, на підтвердження чого надав до суду належні та допустимі докази.

Так, у додатках до письмових запереченнях проти позову міститься копія висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 17.03.2017 року, з якого вбачається, що на засіданні комісії малолітня ОСОБА_5 повідомила про бажання зустрічатися з батьком по вівторках та четвергах з 16:00 до 17:00, а також в інший час за її бажанням.

Із відповіді від 22.02.2017 року вих. №617 «Авторської школи Бойко» на адвокатський запит вбачається, що батьки ОСОБА_5, як мати, так і батько, приймають активну участь у справах класу та школи. Адміністрація та співробітники школи відмічають активну позицію батька, який сприяє тому, щоб дочка могла приймати участь у додаткових шкільних заходах, поїздках. Батько ОСОБА_3 повністю оплачує навчання дитини, а саме у період за 2014-2015 рр. вартість навчання склала 35380 грн.; за 2015-2016 рр. 33500 грн.; 2016-2017 рр. 40600 грн. Окрім того, з початку поточного навчального року були оплачені: святковий стіл до дня народження дитини 820 грн.; подарунок до дня народження дитини від школи 700 грн.; поїздка у Мюнхен (Німеччина) 15000 грн.; оформлення закордонного паспорту дитини 1000 грн.; екзамен з англійської мови 1600 грн. Батько дитини проявляє інтерес до навчання доньки, цікавиться її успішністю, здоровям та харчуванням в школі. Класний керівник бачить батька ОСОБА_7 в школі регулярно, декілька разів в тиждень. Копії квитанцій про сплату відповідачем вартості навчання також містяться в матеріалах справи.

Справка Харківської школи студії ОСОБА_8 «Тодес» містить інформацію про те, що ОСОБА_3 оплачує заняття у школі дитини ОСОБА_5 в період з 01.10.2014 року до 31.01.2017 року, а саме: сума оплати з 01.09.2014 року по 25.12.2014 року складає 600 грн./місяць; сума оплати з 01.01.2015 року по 25.05.2015 року складає 600 грн./місяць; сума оплати з 01.09.2015 року по 25.12.2015 року складає 800 грн./місяць; сума оплати з 01.01.2016 року по 25.05.2016 року складає 800 грн./місяць; сума оплати з 01.09.2016 року по 25.12.2016 року складає 900 грн./місяць; сума оплати з 01.02.2017 року складає 1000 грн./місяць. Оплата вносилась щомісячно, без затримок. ОСОБА_3 також оплачував всі додаткові витрати (пошив костюмів для виступів дитини): сума оплати за 2014 рік 900 грн., за 2015 рік 2000 грн., за 2016 рік 2300 грн.

Також до заперечень відповідача ОСОБА_3 проти позову ОСОБА_2 ним додано копії квитанції, що підтверджують покупку речей для дитини, а тому суд приходить до переконання, що вимога позивача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції.

Безперечно, судом досліджено і докази, надані позивачем ОСОБА_2, а саме довідку Відділу культури по Дзержинському району від 11.06.2015 року №230, згідно якої за період з 01.09.2014 року по 31.05.2015 року за навчання дитини ОСОБА_5, 02.11.2005 року в КПСМНЗ «Дитяча музична школа №9» імені ОСОБА_9 було сплачено 1440 грн. 00 коп. (Т. 1, а. с. 50, квитанції про сплату Т. 1, а. с. 56); копії квитанцій про сплату комунальних послуг, лікарських засобів для дитини, рекомендованих лікарем-офтальмологом (Т. 1, а. с. 52, 97, 104-110, 123, 204-205), копії проїзних білетів (Т. 1, а. с. 55, 99); копії квитанцій про покупку одягу (Т. 1, а. с. 111); копії білетів на розважальні програми (Т. 1, а. с. 136-140), проте враховуючи вимоги статті 180 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто дана норма передбачає обовязок утримувати дитину, як батьком, так і матірю, причому, такий обовязок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Позивач при цьому є особою працездатного віку, немає ніяких протипоказань до праці, тому вона також повинна приймати участь в утриманні дитини на рівні з її батьком.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову.

Визначаючи розмір суми, яка підлягає щомісячному стягненню, суд враховує положення статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», щодо встановлення прожиткового мінімуму на 2017 рік для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень, обставини справи, та виходячи із принципів розумності і справедливості, стану здоров'я дитини, у якої виявлено діагноз - спазм аккомодації на фоні міопії слабкого ступеня двох очей (Т. 1, а. с. 113), вважає, що достатнім розміром аліментів, який підлягає стягненню з відповідача є сума у розмірі 2000, 00 грн.

Так, відповідач є фізичною особою-підприємцем, даних про наявність у нього нерухомого майна та інших джерел доходу матеріли справи не містять. Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що відповідач є здоровою, працездатною особою, даних про наявність обмежень за станом здоровя не має, дані про наявність на його утриманні інших непрацездатних осіб також відсутні. Отже, приймаючи до уваги як рівень прожиткового мінімуму дитини, на утримання якої стягуються аліменти, матеріальне становище дитини, та стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, зважаючи на батьківський обов'язок відповідача по утриманню дитини до її повноліття, враховуючи інтереси останньої, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2000, 00 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Наприкінці, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін цивільного процесу на наступне. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дана норма передбачає у першу чергу, щоб саме батьки виявляли до дитини повагу та ставилися до неї як до особистості, враховували її бажання, інтереси, потреби. При цьому, сторони не позбавлені можливості домовитися, діючи в інтересах дитини, щодо спільної участі у вихованні спільної дитини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, ч. 3 ст. 88, 209, 212, 214-215, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ст.ст. 180-184, 191 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, аліменти на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня предявлення позову до суду, тобто з 12.06.2015 року.

Рішення суду допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: