Справа № 370/2036/13-ц Головуючий у І інстанції Тандир О. В.
Провадження № 22-ц/780/2727/17 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 18 15.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

15 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору доручення удаваним та визнання права власності на майно, -

встановила:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати удаваним договір доручення на право розпоряджання та керування транспортним засобом - автомобілем марки «VOLKSWAGEN Passat 2.0», 1993 року випуску, факт укладання якого підтверджується довіреністю від 30.01.2008 року, укладений між сторонами з метою приховання вчинення договору купівлі-продажу, встановивши, що 30.01.2008 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу. Також позивач просив визнати за ним право власності на зазначений автомобіль.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору доручення удаваним та визнання права власності на майно задоволено.

Визнано удаваним договір доручення на право розпорядження та керування транспортним засобом, автомобілем марки «VOLKSWAGEN Passat 2.0», державний номер НОМЕР_1, 1993 року випуску, кузов НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та встановлено, що 30.01.2008 року між сторонами по справі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, був укладений договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу.

Також визнано за ОСОБА_3 право власності на вищезазначений автомобіль.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_4, видав позивачу довіреність на право керування та розпорядження транспортним засобом VOLKSWAGEN Passat 2.0, державний номер НОМЕР_1, 1993 року випуску, кузов НОМЕР_2.

На підставі вказаної вище довіреності позивачу були надані повноваження знімати автомобіль з обліку в органах державної автомобільної інспекції, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей, проводити заміну вузлів, агрегатів, кольору в автомобілі та ряд інших повноважень, які властиві та притаманні власнику транспортного засобу, що зазначені в довіреності.

Згідно зі ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договір доручення опосередковує відносини представництва. Видача довіреності на здійснення певних юридичних дій, як в даному випадку, є одностороннім правочином.

Відповідно до положень статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як передбачено пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за №9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, порушив норми матеріального права, оскільки вчинений правочин є одностороннім та в даному випадку не підлягають застосуванню норми ст. 235 ЦК України і даний правочин не може бути визнаним вдаваним відповідно до чинного законодавства.

Оскільки районним судом було помилково визнано даний правочин вдаваним, то і подальші висновки суду щодо задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на транспортний засіб є хибними.

Крім того, відповідно до постанови про арешт майна боржника (ОСОБА_4) та оголошення заборони на його відчуження від 25.10.2011 року на автомобіль, який є предметом даного спору, накладено арешт. Дана обставина судом першої інстанції не з'ясовувалась і суд не переконався чи відсутня заборона на відчуження даного транспортного засобу.

У своїй позовній заяві позивач зазначає, що передав відповідачу грошову суму у розмірі 5 000 доларів США, у рішенні районного суду також скрізь зазначається дана сума, проте відповідно до розписки, на яку посилається позивач та районний суд, позивач передав відповідачу було передано 6 000 доларів США. Колегія суддів робить висновок, що Макарівським районним судом не було належним чином досліджено матеріали справи, здійсненні передчасні висновки, а тому рішення суду першої інстанції не ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах. Також суд не був позбавлений можливості належним чином дослідити дані обставини по справі належним чином викликавши відповідача.

Колегія суддів бере до уваги той факт, що безпосередньо договір доручення укладався не відповідачем, а ОСОБА_5, що діяв в інтересах ОСОБА_4 відповідно до довіреності від 30.01.2008 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскільки апеляційним судом встановлено наявність підстав, передбачених ст.309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові черезпорушення та неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 жовтня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

Матвієнко Ю.О.