АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко Валерій Вікторович, Оболонський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Служби справах дітей Оболонського районної у м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», поданою представником ОСОБА_7

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа № 756/11526/13-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/11803/2017
Головуючий у суді першої інстанції: М.Ю.Тітов
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.В., Оболонський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Служби справах дітей Оболонського районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» через свого представника подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначив, що суд першої інстанції не надав правового висновку щодо позовної заяви, а також не надав оцінку доказам, що призвело до прийняття рішення, яке не відповідає вимогам чинного законодавства. Суд першої інстанції не врахував та не дослідив саме суть обраного позивачем способу захисту, оскільки Банк просив задовольнити свої вимоги у відповідності до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Суд першої інстанції не врахував той факт, що ОСОБА_1 не надав доказів наявності згоди на передачу предмета іпотеки у власність позивачу в позасудовому порядку, вимога позивача щодо погашення заборгованості за кредитним договором направлена банком відповідно до вимог ст.ст.33-35 закону України «Про іпотеку» задоволена не була. Банком не було отримано виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про наявність спору між сторонами по справі з приводу виконання зобов'язань, що витікають з Іпотечного договору.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко В.В. у судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд даної справи без його участі.

Інші особи, які беруть участь у справі (їх представники) у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, причини неявки суду не повідомили, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції від них не надходило. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухваленого рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наведеними нормами чинного законодавства не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі такого у власність іпотекодержателя на підставі рішення суду. Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим відповідно до Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору, а в судовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14 липня 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 46-06-І/03, за умовами якого позичальник отримав від банку в кредит грошові кошти у розмірі 64000,00 доларів США, строком до 13.07.2021року, під 11,6 % річних для придбання (а.с. 14-16, т.І).

Відповідно до п. 2.3. Кредитного договору кредитні кошти призначені для придбання 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №46-06-І/03 від 14 липня 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 14 липня 2006 року укладено Іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку банку передана двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. 14 липня 2006 року. Накладено заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, до припинення дії або розірвання іпотечного договору (а.с. 19-20, 21,т.І).

Відповідно до умов п. 3 Іпотечного договору вартість предмета іпотеки становить 326230,00 грн., що за курсом НБУ на день підписання договору складає 64600 доларів США.

Відповідно до умов п. 11 Іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: - за рішенням суду; - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; - згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеного в п.п. 11.3.1 та 11.3.2 Договору.

Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, виходячи з умов іпотечного договору, у разі невиконання позичальником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нерухоме майно в позасудовому порядку.

Як вбачається із матеріалів справи, 16 вересня 2016 року судом прийнято подані ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» уточнення позовних вимог, відповідно до яких Банк просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 в сумі 1855535,85 грн. за кредитним договором від 14.07.2006 № 46-06-І/03 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 44,60 кв.м., жилою площею 29,70 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом передачі у власність зазначеного майна ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на вказане майно, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; виселити відповідачів з вказаної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку та стягнути судовий збір.

Судом встановлено, що через неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань станом на 19.08.2014року утворилась заборгованість, яка становить у загальному розмірі 1855535,85 грн., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 386099,79 грн., простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 82307,76 грн., строкової заборгованості по процентам у розмірі 4225,98 грн., простроченої заборгованості по процентам у розмірі 252826,82 грн., простроченої заборгованості по комісії у розмірі 33774,00 грн., пені у розмірі 1096301,10 грн.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, що у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу ( правова позиція, висловлена Верховним Судом України у справах № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-1625цс16 від 26 жовтня 2016 року).

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Так, відповідно до п.11 Іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 11.1- за рішенням суду; 11.2 -у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку; 11.3 - згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 11.3.1 та 11.3.2 пункту цього договору; 11.3.1- задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 11.3.2 - продаж Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Отже, з Іпотечного договору вбачається, що сторони цього Договору визначили види способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, серед яких відсутній такий спосіб як звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом передачі (визнання) за іпотекодержателем права власності.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд першої інстанції з врахуванням вимог статей 37, 39 Закону України «Про іпотеку» дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Отже, оскільки умовами, укладеного між сторонами, іпотечного договору передбачено можливість іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а представником позивача не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення банком всіх необхідних дій для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, - відсутні підстави вважати права позивача порушеними, а тому вимоги його є передчасними.

Сама по собі направлена позичальнику вимога банку про виконання зобов'язань, яка залишилася без задоволення, не дає підстав для висновку, що позивачем до подання позову до суду були вчинені всі дії, необхідні для задоволення своїх вимог шляхом передачі права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі застереження про це в іпотечному договорі в позасудовому порядку у даній справі не порушено, оскільки сам іпотекодержатель будь - яких дій щодо реалізації такого права не вчинив. А саме, не звернувся до іпотекодавця з пропозицією виконання вимог 11.3.1 договору іпотеки, не звернувся до відповідних органів для реєстрації права власності на предмет іпотеки, не звернувся до суб'єкта оціночної діяльності для визначення вартості предмета іпотеки.

Тобто іпотекодержатель мав всі підстави для набуття предмета іпотеки у власність шляхом позасудового врегулювання, а у випадку реалізації такого права іпотекодавець мав би право на оскарження рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно у суді.

Застосування ж судом позасудового способу врегулювання спору шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем призводе до реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не на підставі застереження в іпотечному договорі, а на підставі рішення суду, оскільки реєстраційна служба проведе таку реєстрацію на підставі рішення суду, що фактично позбавляє іпотекодавця права на оскарження рішення про реєстрацію права власності, яке передбачене ч. 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 47 Закону України «Про іпотеку» якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника у порядку, встановленому законом. Зазначеною нормою врегульовано питання оформлення результатів прилюдних торгів та розподіл коштів від реалізації предмета іпотеки, що є судовим врегулюванням спору, а не позасудовим.

Відповідно до ч. 4 ст. 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Після завершення позасудового врегулювання будь - які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними (ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином визнаючи за іпотекодавцем право власності на предмет іпотеки за рішенням суду (судовий порядок) іпотекодержатель залишає за собою право вимоги отримати решту суми з іншого майна боржника, якщо вартість предмета іпотеки менша заборгованості, що суперечить ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою після завершення позасудового врегулювання будь - які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними (визнання ж права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем визначено Законом України «Про іпотеку» лише як позасудове врегулювання).

А тому, колегія суддів вважає, що застосування правових висновків Верховного Суду України про те, що суд може застосувати позасудове врегулювання лише з тих підстав, що позичальник має заборгованість за кредитним договором, на які у апеляційній скарзі посилається заявник суперечить встановленим судом обставинам та наведеним нормам закону.

Кредитор сам обирає спосіб захисту порушеного права. Проте позасудове врегулювання та судове врегулювання спору мають різні правові наслідки, на думку колегії суддів, визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у судовому порядку суперечить положенням Закону України «Про іпотеку».

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові підстави для застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права - звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нерухоме майно відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, твердження ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які посилається Банк - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: