Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2240/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Забуранний Р. А.
Доповідач Мурашко С. І.
УХВАЛА

Іменем України

12.12.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Мурашка С.І.

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.

за участі секретаря - Яковлєвої Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт - Н» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Рось-Інвест» про визнання договору оренди землі недійсним та визнання договору поновленим з попереднім орендарем за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Рось-Інвест» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2017 року і

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт - Н» задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 30 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Рось-Інвест» щодо земельної ділянки площею 3,73 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

Визнано поновленим договір оренди землі від 09 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроконтракт-Н», щодо земельної ділянки площею 3,73 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Дібрівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агро-Рось-Інвест» просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились про час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому частиною 1 ст.76 ЦПК України порядку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Від ТОВ «Агроконтракт-Н» надійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника.

Враховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 жовтня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальність «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, який зареєстрований у Новомиргородському районному відділенні КРФ ДП «ЦДЗК», про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 04.09.377.00026 від 24 червня 2009 року.

Відповідно до п. 3.1 Договору оренди договір було укладено терміном на 5 років.

Дану земельну ділянку ТОВ «Агроконтракт-Н» орендував згідно зі схемою, разом із земельними ділянками інших власників, без установлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками.

Відповідно до п. 3.2 Договору оренди сторони погоджуються, що дія договору продовжується на наступний термін дії вказаний в п. 3.1 цього договору, якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 6 місяців до його закінчення не отримала письмового повідомлення щодо інших пропозицій та не отримала підтвердження про його отримання іншою стороною.

30 жовтня 2014 року між відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ «Агро-Рось-Інвест» укладено договір оренди землі, відповідно до якого ОСОБА_2 надає, а ТОВ «Агро-Рось-Інвест» приймає в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського використання, яка знаходиться в адміністративних межах Дібрівської сільської ради, площею 3,73 га, кадастровий номер НОМЕР_1, строком на 10 років.

Договором оренди землі від 09 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Агроконтракт - Н», встановлено права та обов'язки орендодавця та орендаря відповідно до Закону України «Про оренду землі», яким визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

ТОВ «Агроконтракт - Н», згідно вимогам статті 33 Закону України «Про оренду землі», є добросовісним орендарем, який: з метою скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди, двічі направляв відповідачу листи повідомлення з пропозицією поновлення договору оренди, до яких було додано проект додаткової угоди, що підтверджується листом повідомленням за вих.№ ЛП-04/31 від 04 квітня 2013 року та за вих. № 158 від 03 квітня 2014 року з відповідними доказами поштового відправлення вказаних листів на адресу ОСОБА_2; на період дії строку договору оренди земельної ділянки, належної ОСОБА_2, та після закінчення строку дії такого, тобто після 24 червня 2014 року, належним чином та відповідно до умов укладеного між сторонами договору, виконувало свої обов'язки орендаря, використовувало земельну ділянку за призначенням у власних інтересах, за що сплачувало відповідачу орендну плату, що підтверджується відомостями на виплату грошей за період дії договору в тому числі відомістю за № ВпП-000196 за 2014 рік у відповідності до якої ОСОБА_2 отримав орендну плату від позивача за весь 2014 рік - 25 березня 2015 року.

ОСОБА_2 протягом шести місяців до закінчення строку дії договору не звернувся до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, будь яких листів щодо заперечення на продовження дії даного договору на адресу позивача не надсилав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що конклюдентні дії ТОВ «Агроконтракт-Н», а саме продовження користування спірною земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1 та внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, свідчить про намір ТОВ «Агроконтракт-Н» скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі, строк дії якого закінчився.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції правильними та такими, що ґрунтуються на матеріалах справи.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладені в Постановах від 12 жовтня 2016 року по справі за № 6-1282 цс16 та від 23 листопада 2016 року по справі № 6-2540цс16.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає в позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк, ТОВ «Агроконтракт-Н» посилалось на невизнання орендодавцем його переважного права, передбаченого договором від 09 жовтня 2008 року та статтею 33 Закону України «Про оренду землі» та на незаконність укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки з іншим орендарем ТОВ «Агро-Рось-Інвест».

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Зміст оспорюваного договору оренди від 30.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Агро-Рось-Інвест» свідчить про те, що ТОВ «Агроконтракт-Н» не є стороною цього договору.

Разом з тим, позивач, як орендар цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки вважає, що цей правочин порушує його переважне право на використання спірної земельної ділянки.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до ч.1, 5 ст. 33 Закону України Про оренду землі (в редакції яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на час виникнення переважного права у орендаря) передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України, у якій законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Права наймача, встановлені ст. 777 ЦК України, є переважними, тобто за своєю правовою природою вони є привілеями носія таких прав, який має перевагу на укладення відповідних договорів перед третіми особами.

У випадку виявлення наміру у наймодавця на укладення нового договору найму, реалізація переважного права попереднього наймача можлива лише в разі, коли йому стане відомо про такий намір.

За відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення орендаря щодо наміру укладення нового договору оренди з новим орендарем, право особи на реалізацію свого переважного права, передбаченого ст.777 ЦК України та ст.33 Закону України «Про оренду землі», буде порушено, а така поведінка орендодавця відносно попереднього орендаря буде недобросовісною.

Пунктом 9.3.4. договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Агроконтракт-Н» передбачено, що орендар після закінчення строку договору має переважне право на його поновлення на новий строк.

Сторони погодились, що дія договору продовжується на наступний термін дії, вказаний в пункті 3.1. цього договору, якщо жодна із сторін не пізніше ніж за шість місяців до його закінчення не отримала письмового повідомлення щодо інших пропозицій та не отримала підтвердження про його отримання іншою стороною (п.3.2 договору оренди).

Пунктами 9.1-9.5, 12.1-12.5 договору оренди землі, встановлено права та обов'язки орендодавця та орендаря відповідно до Закону України «Про оренду землі», яким визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Договір оренди землі укладено строком на 5 років та зареєстровано 24 червня 2009 року, а тому строк його дії до 24 червня 2014 року.

До закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, позивач, з метою скористатися своїм переважним правом щодо поновлення договору оренди, двічі направляв ОСОБА_2 листи - повідомлення з пропозицією поновлення договору оренди з проектом додаткової угоди № 1, а саме від 04 квітня 2013 року за № ЛП04/31 та від 03 квітня 2014 року за № 158 (а.с.9,10,14).

Квитанцією від 22.05.2014 року підтверджується факт відправлення позивачем на адресу ОСОБА_2 рекомендованого листа (а.с.12).

Відповідач по справі - ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржував, до апеляційної скарги ТОВ «Агро-Рось-Інвест» не приєднувався, відповідно факт отримання від ТОВ «Агроконтракт-Н» листа-повідомлення з проектом додаткової угоди не спростовує.

Доводи апеляційної скарги, що з квитанції поштового відділення від 22.05.2014 року не зрозуміло, який саме лист позивач направляв ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки вказаний лист не був адресований ТОВ «Агро-Рось-Інвест» і товариство не могло знати його змісту.

З матеріалів справи вбачається ( а.с. 85), що ОСОБА_2 подав на адресу позивача лист повідомлення проте, що він бажає розірвати договір оренди посилаючись на п.3.2 спірного договору оренди, не зазначаючи при цьому причини з яких підстав прийняте таке рішення.

З наявних у справі копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень вбачається, що ТОВ «Агроконтракт-Н» отримувало 27.07.13 року поштову кореспонденцію від ОСОБА_2, тобто маже за рік до закінчення договору оренди (а.с.86).

Доказів того, що ОСОБА_2 надавав позивачу відповідь на його лист-повідомлення від 03 квітня 2014 року за № 158 у визначений ч.5 ст.33 Закону України «Про оренду землі» місячний строк, суду не надано.

Встановлені обставини свідчать про те, що сторони не обговорювали питання поновлення договору оренди землі в розумінні статті 33 Закону України «Про оренду землі» та відповідно до п.3.2 спірного Договору оренди землі.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги в частині, що ТОВ «Агроконтракт - Н» після закінчення договору оренди, 24 червня 2014 року, не користувались земельною ділянкою, яка є предметом судового розгляду.

Матеріалами справи підтверджено, що орендна плата після закінчення договору оренди, за 2014 року в повному обсязі була виплачена орендарем в березні 2015 року і орендодавець отримав її однак ніяких заперечень проти поновлення договору оренди не заявляв, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні.

Крім того польові роботи в осінній час на земельних ділянках не проводились, а проводились підготовчі роботи до посівної і тільки в 2015 році ТОВ « Агроконтракт - Н» дізнались, що орендодавець уклав новий договір оренди земельної ділянки ТОВ «Агро-Рось-Інвест» предметом якого є спірна земельна ділянка і проводити польові роботи вони не мають можливості.

З матеріалів справи вбачається, що на період дії строку договору оренди земельної ділянки, належної ОСОБА_2, та після закінчення строку дії такого, тобто після 24 червня 2014 року, орендар належним чином та відповідно до умов укладеного між сторонами договору, виконував свої обов'язки орендаря, використовував земельну ділянку за призначенням у власних інтересах, за що сплачував відповідачу орендну плату, що підтверджується відомостями на виплату грошей за період дії договору в тому числі відомістю за № ВпП-000206 за 2014 рік у відповідності до якої ОСОБА_2 отримав орендну плату від позивача за весь 2014 рік - 25 березня 2015 року (а.с.74).

Колегія суддів вважає, що з урахуванням обставин справи, виплату орендної плати за 2014 рік в березні 2015 року не можна вважати, що орендар неналежно виконував обов'язки за умовами договору, в розумінні ст.33 Закону України «Про оренду землі».

Докази того, що позивач недобросовісно або неналежним чином виконував обов'язки з договором оренди, у справі відсутні.

Повідомлення ТОВ «Агроконтракт-Н» про свій намір продовжувати орендні відносини після закінчення договору оренди, свідчать про те, що позивач мав намір використати своє переважне право на поновлення договору перед третіми особами.

Матеріалами справи підтверджується, що орендодавець ОСОБА_2 не повідомив ТОВ «Агроконтракт-Н» про свій намір укласти договір оренди з іншим орендарем, а реалізація переважного права попереднього орендаря можлива лише в разі, коли йому стане відомо про такий намір.

Орендодавець ОСОБА_2 не надала доказів, що він звертався до позивача з пропозицією укласти договір оренди землі на інших умовах і вони з позивачем не досягли домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору, як того вимагають положення ст.33 Закону України «Про оренду землі».

Отже за відсутності попереднього повідомлення орендаря щодо наміру укладення нового договору оренди з новим орендарем, право особи на реалізацію свого переважного права, передбаченого статтею 777 ЦК України та ст.33 Закону України «Про оренду землі» є порушеним, а така поведінка орендодавця, як укладення 30 жовтня 2014 року договору з ТОВ «Агро-Рось-Інвест» є недобросовісною.

Свобода договору полягає у вільному волевиявленні осіб на вступ у договірні відносини.

Після укладення договору, цей договір виступає засобом регулювання поведінки сторін у цивільних правовідносинах. Свобода договору не є абсолютною, вона існує в рамках нормативно-правових актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості.

Отже, з урахуванням цих положень, відповідач ОСОБА_2, як орендодавець, мав би керуватись та дотримуватись умов укладеного договору оренди землі з ТОВ «Агроконтракт-Н та положеннями ст.33 Закону України «Про оренду землі» і з урахуванням того, що договором не передбачено розірвання договору в односторонньому порядку, не укладати договір оренди землі з СТОВ «Агро-Рось-Інвест» до припинення правовідносин з орендарем за договором оренди землі від 09 жовтня 2008 року в установленому законом порядку.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги в частині, що договір оренди землі між ТОВ «Агроконтракт-Н» та ОСОБА_2 який є предметом судового розгляду не пройшов державну реєстрацію відповідно до діючого законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що 09 жовтня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, строком на 5 років, дану земельну ділянку позивач орендував згідно зі схемою, разом із земельними ділянками інших власників, без установлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками.

Договір зареєстрований у Новомиргородському районному відділенні КРФ ДП «ЦДЗК», про що в книзі державної реєстрації договорів оренди землі, 24 червня 2009 року, вчинено запис за №04.09.377.00026 та стоїть печатка цього органу.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на час його укладення) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Порядком державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, встановлено, що державна реєстрація договорів оренди землі проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки.

Разом з тим, Указом Президента України № 134 від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» функції з державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру покладено на Державний комітет України по земельних ресурсах.

Відповідно до цього Указу Президента України, Держкомзем видав наказ від 02 липня 2003 року № 174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель».

Згідно з пунктом 4 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації.

Функції з реєстрації, зокрема, договорів оренди землі були покладені на реєстраторів Державного реєстру земель - структурні підрозділи державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах - Центр «ДЗК», у межах повноважень якого є земельна ділянка.

Вказані структурні підрозділи Центру Державного земельного кадастру здійснювали видачу державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди), а також вели Книгу реєстрації договорів оренди землі.

Тимчасовим порядком була передбачена процедура реєстрації договорів оренди землі.

Отже договір оренди землі між ТОВ Агроконтракт-Н» та ОСОБА_2, укладений 09 жовтня 2008 року, був зареєстрований 24 червня 2009 року спеціальним органом - структурним підрозділом Центру ДЗК щодо ведення державного реєстру земель по відношенню до органів місцевого самоврядування у складі Держкомзему України.

Також постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 повноваження щодо ведення державного реєстру земель також були покладені на Центр ДЗК.

За таких обставин доводи викладені в апеляційній скарзі що договір оренди землі, укладений 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агроконтракт-Н», не пройшов державної реєстрації - є помилковим.

Крім того сам ОСОБА_2 зазначену реєстрацію не оскаржує.

Відповідно порядок реєстрації договору оренди землі, укладений 09 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агроконтракт-Н» прав ТОВ «Агро-Рось-Інвест» не порушує.

Відповідно до ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Рось-Інвест» відхилити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді О.В.Гайсюк

А.М.Головань