Справа № 415/6148/16-ц
Провадження № 2/415/154/17
Р І Ш Е Н НЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.17 року Лисичанський міський суд Луганської області

в складі головуючої судді: Чернобривко Л.Б.,

при секретарі судового засідання Дьоміновій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що він 06.12.2011 р. на підставі наказу №554к був прийнятий на роботу у ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» на посаду заступника директора з виробництва, пов'язаний з гірничими роботами. Наказом №384-к від 14.11.2012 р. призначений на посаду заступника директора з виробництва пов'язаний з гірничими роботами.

18 жовтня 2016 р. він вийшов на роботу з лікарняного та приступив до виконання своїх обовязків. В цей день його викликав керівник та з причини особистої неприязні наказав йому переводитися на іншу посаду. Переводитися на інше місце роботи він не мав наміру, тому у стані сильного душевного хвилювання та під тиском керівництва написав заяву про звільнення за власним бажанням. 20 жовтня 2016 року, зрозумівши незаконність його звільнення, він намагався потрапити до керівника, щоб відізвати свою заяву, але не був допущений на робоче місце, тому вважає своє звільнення незаконним. 22 жовтня 2016 р. він отримав листа від керівництва про те, що може забрати свою трудову книжку. Прийшовши за своєю трудовою книжкою, він виявив, що адміністрацією було видано наказ №447-к про його звільнення з 17.10.2016р., з яким він ознайомлений не був та його копія йому не видавалась, тому працівник відділу кадрів попросив внести зміну дати в його заяву про звільнення.

Згідно зі ст.235 ч.1,2 КЗпП України працівник, що був звільнений з роботи незаконно (з порушенням вимог чинного законодавства) повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

На підставі викладеного, позивач просив суд поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні 23.02.2017 року позивач ОСОБА_3 позов підтримав та пояснив, що працював на шахті ім. Капустіна з 06.12.2011р. 30 листопада 2015 року його прооперували у звязку з чим, він знаходився на лікарняному. За необхідністю, для проходження курсу лікування, періодично він перебував на лікарняному, потім у відпустці. 18 жовтня 2016 року він вийшов на роботу та 2 рази зустрівся з директором шахти ОСОБА_4, який в різкій формі запропонував йому звільнитися з займаної посади. В стані душевного хвилювання він 18.10.2016 р. написав заяву про звільнення та подав її особисто директору, який підписав заяву. З заявою прийшли до відділу кадрів. Відділ кадрів його не допустив до роботи, оскільки необхідно було зібрати довідки про стан здоровя, бо він є інвалідом 2 групи. Він відповів, що 2 група інвалідності у нього «робоча» та він має право працювати. Спочатку він написав заяву про звільнення під тиском керівника, оскільки останній сказав йому, щоб він звільнився. А потам, запропонував перейти на іншу посаду. З початку він погодився та написав заяву, яку підписав начальник зміни. З цією заявою він прийшов до відділу кадрів, де йому сказали, що він повинен надати медичні довідки. Він подумав, що у нього будуть проблеми та вирішив сказати про те, що він повинен вийти на роботу, а потім надати довідки. Це тривало приблизно 30 хвилин. Йому повідомили, що у звязку з відсутністю довідок, до роботи його не допускають. Він заяву ліквідував та пішов до директора. Директор підписав заяву та він знову пішов до відділу кадрів, де у нього прийняли заяву, після чого він пішов додому. В заяві написав звільнити за власним бажанням у звязку з вимогою керівника перейти на іншу роботу. Але йому сказали, що така заява не підходить, треба змінити формулювання звільнення, вказати іншу причину. Він відмовився це зробити, тому заяву прийняли та він поїхав додому. Потім через 2-3 тижня отримав лист з повідомленням про те, що він може забрати трудову книжку. З наказом про звільнення ознайомлений не був, однак в наказі не співпадала дата його звільнення. Просив задовольнити уточненні позовні вимоги.

У подальшому позивач участі у судовому засіданні не брав.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.10.2016р. по 08.06.2017 р. в сумі 72 694,72 грн. без урахування обовязкових платежів, поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді заступника директора з виробництва, повязаного з гірничими роботами, додавши, що при звільненні позивача не надали йому строк для відпрацювання, не надали наказ про його звільнення.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що робота на посаді, яку обіймав позивач потребує проходження медичного огляду, що передбачено ст.46 КЗпП, ЗУ «Про охорону труда» З 16.02.2016р. по 22.02.2016 р. позивач працював, в інший час знаходився на лікарняному та у відпустці. Позивач є інвалідом 2 групи, може працювати лише в спеціально створених умовах. Займана ним посада повязана зі спуском в шахту, а в його медичних показаннях зазначено, що спуск в шахту це риск для його здоровя. Тому йому запропонували перейти на іншу посаду, на якій також необхідно було пройти медичний огляд, однак позивач відмовився. Потім позивач надав іншу заяву про звільнення, яку вона не бачила. На підставі поданої ним заяви за власним бажанням, ОСОБА_5 у відділі кадрів прийняла її та щоб позивачу не відпрацьовувати 2 тижні, попросила позивача вказати причину звільнення, наприклад,у звязку з виходом на пенсію, переїздом на інше місце проживання. На що ОСОБА_6 відмовився, та вказав причину звільнення « у звязку з вимогою керівника перейти на іншу роботу. Оскільки ОСОБА_6 заяву про звільнення написав 18.10.2016 року, звільнили його останнім днем роботи 17.10.2016 року. Оскільки позивач залишив заяву у відділі кадрів та пішов, Лебедєва наказ про звільнення відразу не написала. Однак, позивач знав, що звільнений за власним бажанням. Йому було направлено лист, щоб він забрав трудову книжку. Позивач звільнений 17.10.2016 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу №447 від 18.10.2016 року. Позивач хоче отримати середній заробіток за вимушений прогул, якого не було, оскільки позивач не мав права допуску до нової роботи без проходження медичного огляду. Проти задоволення позову в частині поновленні на роботі не заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно з трудовою книжкою, серії БТ-І від 7193530, заповненою 09 квітня 1981 року, на підставі наказу № 554-к від 06.12.2011 року, ОСОБА_3 прийнятий заступником директора з виробництва, пов'язаний з гірничими роботами у ПАТ «Лисичанськвугілля». 19 грудня 2011 року переведений начальником зміни, пов'язаний з гірничими роботами на підставі наказу № 572к від 19.12.2011 року. 14 листопада 2012 року назначений заступником директора з виробництва, пов'язаний з гірничими роботами на підставі наказу № 384 к від 14.11.2012р. (а.с.6 ).

17 жовтня 2016 р. звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу 447к від 18.10.2016 року (а.с.6 зв).

З копії довідки до акту огляду медико-соціального експертною комісією вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.02.2016 року має другу групу інвалідності. Причина інвалідності: загальне захворювання. Інвалідність встановлена на строк до 01.03.2017 року. Висновок про умови та характер праці: виражене обмеження життєдіяльності. Може працювати в спеціально створених умовах. (а.с.4).

Відповідно до копії заяви ОСОБА_3, останній просить звільнити його з займаної посади за власним бажанням з 18 жовтня 2016 року у звязку з вимогою керівника перейти на іншу роботу (а.с.7).

Згідно довідки №42 від 27.02.2017 р., наданої ПАТ «Лисичанськвугілля» ВП « шахта ім.. ОСОБА_7», ОСОБА_6 працював на «шахта ім.. ОСОБА_7» ПАТ «Лисичанськвугілля» заступником директора з виробництва, його середньоденна заробітна плата за один календарний день становить: 451,52 грн. (а.с.38).

З копії довідки про доходи №43 від 27.02.2017 р., загальна сума доходу ОСОБА_3 за період роботи з квітня 2016 р. по вересень 2016 р. становить 51 927,58 грн. (а.с.39).

Відповідно до особової картки працівника ОСОБА_3, дата і причина звільнення останнього: 17.10.2016 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, наказ № 447к від 18.10.2016 року (а.с.41).

Згідно копії службової записки ст.інспектора Перепелиці О.В. , 18.10.2016р. приблизно о 07 годині 00 хвилин до приймальні зайшов ОСОБА_3 та попросив її підписати директором заяву з формулюванням « Про Вас уволить меня по собственному желанию с 18 октября 2016 года». Вона взяла його заяву та віднесла на підпис директора. В кабінеті директора на той момент знаходився головний інженер ОСОБА_8 та начальник зміни ОСОБА_9. Весь текст заяви був прочитаний директором вголос, після чого вищевказана заява ОСОБА_6 була підписана. Виходячи з кабінету директора, заява була передана нею особисто ОСОБА_3 (а.с.42).

З копії повідомлення №1236 від 18.10.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 повідомлявся про те, що він може забрати свою трудову книжку у відділі кадрів ВП на «шахта ім.. ОСОБА_7» ПАТ «Лисичанськвугілля», оскільки він звільнений 17.10.2016 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Наказ №447к від 18.10.2017 року. (а.с.43).

Відповідно до копії заяви ОСОБА_3 від 18.10.2016 року, останній просить звільнити його за власним бажанням з 18 жовтня 2016 року (виправлено на 17 жовтня 2016 року), у звязку з вимогою керівника перейти на іншу роботу (а.с.44).

Згідно копії наказу №439к від 10.10.2016 року ОСОБА_3 таб. 3063 заст. директора виробництва за рахунок надана чергова відпустка строком на 7 днів з 10.10.2016 року по 17.10.2016 року.

З копії наказу №1215 від 19.08.2016 року «Про проведення періодичного медичного огляду працівників шахти» вбачається, що заступнику директора з охорони праці ОСОБА_10 доручено організувати проведення щорічного періодичного медичного огляду працівників шахти і провести у встановлені терміни з 12 вересня по 25 листопада 2016 року згідно плану-графіку. Забезпечити 100% явку працівників на медогляд до 25 листопада 2016 року і не допускати до роботи без поважної причини осіб, які не пройшли в установлений термін періодичний медогляд.

Наказом № 447к від 18.10.2016 року ОСОБА_3 таб 3063 заступника директора з виробництва за ст.38 КЗпП України звільнено за власним бажанням 17.10.2016 року на підставі особистої заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться розяснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Беручи до уваги, що на момент звільнення ОСОБА_3, останній перебував у відпустці, прийняття рішення відповідачем про його звільнення не відповідає вимогам КЗпП України та грубо порушує трудові права позивача.

А отже, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо поновлення позивача на роботі, і тому наказ № 447-к від 18 жовтня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_3.М.» є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді заступника директора з виробництва, повязаного з гірничими роботами, зазначеного підприємства.

Абзацом 2 ч. 1 цієї статті визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденний заробіток ОСОБА_6 згідно довідки (а.с.38) складає 451,52 грн.

Періодом вимушеного прогулу позивача суд вважає з 18 жовтня 2016 року по 08 червня 2017 року.

Суму компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд визначає у розмірі 72 694,72 грн. (451,52 грн.х161 дн.=72 694,72 грн).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обґрунтовані та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки судом встановлено, що позивач звільнений з роботи в порушення порядку, передбаченого чинним законодавством.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст.88 ЦПК України судовий збір в розмірі 729,94 грн. на користь держави підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215,218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім.. ОСОБА_7» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 на посаді заступника директора з виробництва, пов»язаного з гірничими роботами у Публічному акціонерному товаристві «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім.. ОСОБА_7» з 18.10.2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім.. ОСОБА_7» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.10.2016 року по 08.06.2017 року в сумі 72 694(сімдесят дві тисячі шістсот дев»яносто чотири) грн.60 коп. з без урахування податків та обов»язкових платежів.

Допустити рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта ім.. ОСОБА_7» судовий збір в розмірі 729 (сімсот двадцять шість) грн. 94 коп. за такими реквізитами: отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві, код банку отримувача: 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету: 22030106 «Судовий збір (стягувачем є Державна судова адміністрація України)».

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання через Лисичанський міський суд апеляційної скарги у десятиденний строк з моменту його проголошення, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні, рішення може бути оскаржене в тому самому порядку та в той самий строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя Л.Б. Чернобривко