Ухвала іменем україни 14 червня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Кадєтової О.В., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від

12 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з травня 2014 року по 20 вересня 2015 року працював охоронником у дочірньому підприємстві «Готельний комплекс «Турист» приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (далі - ДП «ГК «Турист»). Зазначав, що оформлення трудових відносин було здійснено у формі трудових угод, які укладалась на строк від місяця до трьох місяців.

21 вересня 2015 року його не допустили до робочого місця, повідомивши про звільнення у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору. В день звільнення трудової книжки чи наказу про звільнення йому не видали та не провели належного розрахунку за невикористані дні щорічної відпустки.

Беручи до уваги зазначене, просив поновити його на посаді охоронника ДП «ГК «Турист», стягнути з ДП «ГК «Турист» на його користь заборгованість за невикористані щорічні відпустки в розмірі 6 312 грн 48 коп., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 21 жовтня

2015 року по 18 грудня 2015 року в сумі 10 389 грн 29 коп., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 19 грудня

2015 року по день ухвалення рішення, виходячи із розрахунку 131 грн 51 коп. за кожний календарний день, на відшкодування моральної шкоди - 4 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого

2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року змінено. Виключено з резолютивної частини рішення суду першої інстанції посилання на стягнення з ОСОБА_3 на користь держави 243 грн 60 коп. судового збору за розгляд справи в суді.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено строковий трудовий договір, який розірваний в передбаченому законом порядку. При звільненні позивача з ним проведений повний розрахунок, при цьому відсутні підстави для стягнення заборгованості за невикористані щорічні відпустки, оскільки ОСОБА_3 пропрацював на підприємстві відповідача менше 6 місяців. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вважав недоведеними.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що між сторонами склались цивільно-правові відносини за договорами про надання послуг, ОСОБА_3 не набув статусу працівника, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 судового збору, оскільки останнім заявлено позов про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 та ДП «ГК «Турист» в період з 01 травня 2014 року по 01 серпня 2015 року уклали ряд угод, а саме: трудові угоди від 01 травня 2014 року, від 01 червня 2014 року, від 01 вересня 2014 року, від 01 січня 2015 року, від 01 квітня 2015 року, від 01 травня 2015 року, від 01 липня 2015 року, від 01 серпня 2015 року, з зазначенням строку їх дії, розміру та порядку оплати праці (а.с. 4-11, 26-45).

Згідно п. п. 1.1, 1.5, 1.6, 2.1 трудових угод, ДП «ГК «Турист» (замовник) доручає, а ОСОБА_3 (виконавець), приймає на себе зобов'язання виконувати обов'язки охоронника, а замовник зобов'язаний забезпечити виконавця всім необхідним для виконання роботи, своєчасно прийняти й оплатити роботу. За виконану роботу замовник виплачує виконавцеві

4 000 грн кожного місяця (п. п. 1.1, 1.5, 1.6, 2.1 трудових угод).

На виконання умов укладених угод між сторонами складались акти приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 51).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Враховуючи, що за умовами вказаних трудових угод ОСОБА_3 взяв на себе обов'язок виконувати певну роботу, доказів того, що він зобов'язаний був своєчасно і точно виконувати розпорядження ДП «ГК «Турист», додержуватись трудової і технологічної дисципліни, підкорюватись правилам внутрішнього трудового розпорядку судами не встановлено, при цьому посада охоронника не передбачена в штатному розписі ДП «ГК «Турист», колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції щодо виникнення між сторонами цивільно-правових відносин.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

При цьому доводи касаційної скарги, що зазначені угоди мали назву трудових та були розірвані на підставі додаткової угоди від 15 вересня

2016 року, яку він змушений був підписати під тиском, є безпідставними, оскільки сама назва угоди не змінює її змісту та суті правовідносин, які виникли між сторонами, а підписання додаткової угоди про розірвання трудової угоди під тиском не було доводом позовної заяви, а тому не може бути взяте судом касаційної інстанції до уваги, з огляду на положення ч. 2

ст. 335 ЦПК України.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Кадєтова

В.М.Коротун

О.В. Попович