Провадження № 2/760/1919/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2017 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

позивача- ОСОБА_2

представника позивача- Климчука О.М.

представників відповідача- Шупінської О.В., Федоренка О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства »Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення матеріальної шкоди, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач в грудні 2016 року звернувся до суду з позовом і, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 782к від 21.11.2016 року Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» про його звільнення з роботи;

- поновити його на посаді помічника (з питань внутрішнього контролю) начальника Управління телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» або на рівнозначній (аналогічній) посаді;

- стягнути з Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.11.2016 року у розмірі 17 167, 80 гр. за кожен місяць;

- стягнути з Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» на його користь матеріальну шкоду у розмірі 191, 00 гр.;

- стягнути з Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000, 00 гр.;

Посилається в позові на те, що відповідно до наказу № 61к від 10.02.2014 року він був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» на посаду помічника (з питань внутрішнього контролю) директора Департаменту телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю.

24 березня 2014 року внаслідок проведеної реорганізації на підприємстві його було переведено на посаду помічника (з питань внутрішнього контролю) начальника Управління телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю.

20 вересня 2014 року він був попереджений про можливе наступне вивільнення у зв'язку зі зміною організаційної структури та штатного розпису підприємства та запропонована посада фахівця сектору логістики Департаменту координації експертних матеріалів, яка не відповідала займаній ним посаді.

При цьому він був попереджений, що протягом двох місяців він має прийняти відповідне рішення та погодитися або відмовитися від запропонованої посади.

В той же час, йому стало відомо, що станом на 20 вересня 2016 року на підприємстві були вакантні три посади, які за своїми функціональними обов»язками відповідали посаді, яку він займав.

22 вересня 2016 року він звернувся до відповідача з заявою про надання інформації про наявні вакансії на підприємстві, на яку відповіді не отримав.

24 жовтня 2016 року він звернувся до відповідача з службовою запискою про надання йому копії наказу про зміни в організації виробництва і праці на підприємстві, оскільки необхідність скорочення займаної ним посади та його вивільнення обгрунтовувалося саме запровадженням таких змін, однак також отримав відмову.

Наказом №782к від 21 листопада 2016 року він був звільнений з займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП в зв'язку відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Вважає звільнення незаконним з наступних підстав.

12 вересня 2016 року була створена незалежної Професійна спілка первинного рівня і він був обраний членом профспілкового комітету та заступником голови профспілки.

09 листопада 2016 року профспілка офіційно повідомила відповідача про своє існування.

В порушення вимог ч.1 ст.249, ч.1 ст.42 КЗпП України відповідачем не були проведені консультації з профспілкою з цього приводу з метою запобігання вивільнення працівників внаслідок змін в організації виробництва та отримання попередньої згоди профспілки та вивільнення.

Звернення профспілки з цього приводу до адміністрації результатів не дали, а запит профспілки надати список вакансій на підприємстві залишився без відповіді.

Він не відмовлявся від запропонованої йому посади, однак 18 листопада 2016 року адміністрація повідомила профспілку про його звільнення 21 листопада 2016 року в зв»язку з відмовою від продовження роботи в зв»язку із зміною істотних умов праці.

Вважає також, що відповідачем було невірно застосовано норму трудового законодавства при його звільненні, а саме п. 6 ст. 36 КЗпП.

Крім того, його звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності, що також суперечить вимогам закону.

Виходячи з цього, просить позов задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували.

Зазначили, що відповідно до наказу Центру від 13.09.2016 № 608к «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису» з 14.09.2016 року було введено організаційну структуру Центру та штатний розпис на 2016 рік, що затверджені Міністерством охорони здоров'я України 25.08.2016 року та передбачають зміни в організації праці.

На виконання вимог закону позивач був попереджений про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та можливе наступне вивільнення із займаної посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України по закінченню двох місяців з дати отримання цього попередження, а також йому була запропонована посада фахівця сектору логістики Департаменту координації експертних матеріалів Центру.

Зазначили, що станом на 20.09.2016 року інформація про обрання позивача до виборного органу створеної на підприємстві професійної спілки у Центру була відсутня, відтак запропоновану йому посаду фахівця сектору логістики Департаменту координації експертних матеріалів з профспілковим комітетом профспілки не було погоджено.

Також наголосили на тому, що листок непрацездатності позивачем до Центру не надходив.

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.21,24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства,установи,організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 61к від 10.02.2014 року позивач був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» на посаду помічника (з питань внутрішнього контролю) директора Департаменту телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю.

24 березня 2014 року переведений на посаду помічника (з питань внутрішнього контролю) начальника Управління телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю.

Наказом відповідача № 608к від 13.09.2016 року «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису» з 14.09.2016 року було введено в дію організаційну структуру підприємства та штатний розпис на 2016 рік, що затверджені Міністерством охорони здоров'я України 25.08.2016 року та передбачають зміни в організації праці.

Пунктом 4 наказу уповноважено відділ кадрів здійснити комплекс заходів по переведенню працівників на роботу в Центрі за посадами, що відповідають їх професії, спеціальності та кваліфікації.

20 вересня 2016 року позивач був попереджений про можливе наступне вивільнення у зв'язку зі зміною організаційної структури та штатного розпису підприємства і цим же попередженням йому була запропонована посада фахівця сектору логістики департаменту координації експертних матеріалів.

/ а. с. 32 - 35; 126 - 138 /

Позивач суду пояснив і цього не спростовували представники відповідача, запропонована йому посада не відповідає займаній ним посаді.

Крім того, позивач пояснив і не спростовували представники відповідача, в Центрі були наявні інші посади, які відповідали його кваліфікації і займаній посаді в Секторі з питань запобігання та виявлення корупції, які йому запропоновані не були.

Це підтверджується наданими позивачем копіями наказів про призначення працівників на дані посади під час дії його попередження про подальше вивільнення, існування яких представники відповідача не спростовували.

З яких причин позивачу не були запропоновані інші вакантні посади при попередженні та подальшому звільненні, представники позивача суду не пояснили.

/ а.с.150 - 152 /

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Враховуючи викладене вище, суд вважає звільнення позивача з роботи з порушенням встановленого законом порядку.

Крім того, з попередження позивача про майбутнє вивільнення вбачається, що воно мало місце в зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та подальше звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України.

Представники відповідача в судовому засіданні пояснили, що наслідком запровадження нової організаційної структури за наказом № 608к від 13.09.2016 року «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису» займана позивачем посада підлягала скороченню.

При цьому на виконання вимог ст.49-2 КЗпП України позивачу була запропонована інша посада для працевлаштування.

З точки зору закону поняття вивільнення, при якому законом визначено певні гарантії, встановлені ст.ст.42, 49-2 КЗпП України, охоплює собою всі випадки звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП.

В свою чергу позивач був звільнений за п.6 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, зокрема, є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Тобто, законом на власника покладено обов'язок попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці.

Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці.

Судом встановлено та не спростовується представниками відповідача, змін істотних умов праці за умовами укладеного з позивачем трудового договору в розумінні вимог ст.32 КЗпП України не мало місця, а мало місце скорочення займаної позивачем посади.

За таких обставин суд вважає неправильним звільнення позивача з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України.

Встановлено також, що 12 вересня 2016 року на підприємстві була створена Професійна спілка працівників Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України», про що листом від 09 листопада 2016 року була повідомлена адміністрація підприємства.

До листа були додані копія Свідоцтва про реєстрацію профспілки, об'єднання профспілок та відомості про склад виборного органу Професійної спілки працівників державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України».

Відповідно до зазначених документів, позивач є заступником голови профспілки, членом профспілкового комітету.

/ а. с. 48 - 51 /

Представники відповідача в судовому засіданні даних обставин не заперечували.

Тобто, на момент попередження позивача про майбутнє вивільнення адміністрація володіла інформацією про створення профспілки та обрання позивача до його керівного складу.

Відповідно до Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання).

Член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в навчальному закладі.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 252 КЗпП України та ч. 2, 3 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Судом встановлено та не спростовується представниками відповідача консультації з профспілкою з приводу зміни умов праці позивача, як члена профспілки та заступника голови профспілки, не проводилися, і його подальше звільнення з роботи було проведено без попередньої згоди профспілки.

Звернення з цього приводу позивача та профспілкового комітету до адміністрації підприємства були проігноровані.

/ а.с. 53 - 56; 60 - 61 /

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень.

Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Судом встановлено, що звільнення позивача з роботи мало місце без згоди профспілкового органу.

Листом Професійної спілки працівників Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» від 18 жовтня 2017 року відмовлено в погодженні звільнення позивача з роботи з приведеним обрунтуванням такої відмови.

/ а.с. 185 - 186 /

Відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП України та частини шостої 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови.

І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним, у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року в справі № 6-703цс15 та у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до врахування судами під час розгляду аналогічних справ.

Суд вважає, що лист профспілки від 18 жовтня 2017 року є достатньо обгрунтованим і приведені в ньому підстави для відмови погодити звільнення позивача з роботи відповідають вимогам закону.

Виходячи з викладених обставин суд вважає обгрунтованими вимоги позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З довідки державного підприємства «Державний експертний центр МОЗ України» №13/509 від 02 листопада 2017 року, оформленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вбачається, що середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 324, 42 гр.

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 122 630, 76 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу / 378 днів х 324, 42 = 122 630, 76 гр. /

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз»яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 6-23 цс12 від 25.04.2012 року, яка є обов»язковою для суду.

Виходячи з цих обставин, висновку суду про порушення прав позивача з боку відповідача, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1000,00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Обгрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач посилається на те, що внаслідок дій відповідача та незаконного звільнення він змушений був звернутися за медичною допомогою та проходив амбулаторне лікування з 30 листопада 2016 року до 14 грудня 2016 року.

В зв»язку з цим вимушений був купували ліки, на що було витрачено 191, 00 гр.

Враховуючи викладене вище, обгрунтування підстав завдання моральної шкоди, в тому числі перебуванням на амбулаторному лікуванні та придбання ліків на лікування, висновки суду про задоволення вимог позивача в цій частині, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення понесених ним витрат на придбання ліків в порядку відшкодування завданої шкоди.

Згідно ч. ч.1, п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 40 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу.

Як зазначено в ст. 42 ЦПК України повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги, може бути, зокрема, договір про надання правової допомоги.

В пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Так, представництво інтересів позивача в суді готувалося та здійснювалося адвокатом Климчуком О.М. відповідно до Договору про надання правової допомоги від 09 грудня 2016 року.

Згідно з Актом здачі-прийняття наданих послуг від 20 грудня 2016 року та квитанції до прибуткового касового ордеру №14 року позивачем за надані послуги, а саме: первинна правова консультація, вивчення обставин справи, аналіз чинного законодавства України, аналіз судової практики, розробка тактики ведення судового процесу, складання позовної заяви, складання та відправлення адвокатського запиту було сплачено 12 712, 30 гр.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З врахуванням даного правового обгрунтування витрати позивачка на правову допомогу підлягають відшкодуванню.

В той же час, суд критично оцінює розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, наданий позивачем до суду.

Згідно з даним актом на надання правової допомоги клієнту було витрачено 25 год 15 хв., з яких: первинна правова консультація- 2 год.30 хв., вивчення обставин справи - 4 год.00 хв., аналіз чинного законодавства - 5 год. 00 хв., розробка тактики ведення судового засідання - 4 год.15 хв., складання позовної заяви - 5 год.00 хв., складання та відправка адвокатського запиту - 1 год 30 хв.

Вартість однієї години наданих адвокатських послуг встановлена в межах 400- 551,00 гр.250, 00 грн.

За наданими до суду матеріалами позивачу надавалися послуги в вигляді складання позовної заяви, підготовка документів до суду, вивчення матеріалів справи та аналізу судової практики, а також участь представника в судових засіданнях при розгляді справи.

Сума витрат на правову допомогу була визначена угодою, з урахуванням дій, пов'язаних із складенням процесуальних документів без врахування участі в судовому засіданні.

Зазначені в розрахунку види наданої правової допомоги, такі як консультація щодо спірних правовідносин, вивчення та аналіз матеріалів справи, написання, підготовка та подача до суду процесуальних документів, аналіз судової практики, складання адвокатського запиту відповідають змісту Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», підтверджуються матеріалами справи.

Вказаний в розрахунку такий вид правової допомоги як відправка адвокатського запиту та розробка тактики ведення судового засідання не є за своєю природою юридичним супроводом цивільної справи, як це передбачено в договорі між сторонами, а тому, оплата за час, витрачений на дані дії, не підлягають компенсації.

В той же час, фаху представника позивача, як спеціаліста в галузі права, предмету спору, суд вважає не підтвердженою, виходячи з предмету позову, затрату такої кількості робочого часу для вчинення в Акті дій.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про необхідність компенсації на правову допомогу: 551, 00 гр. на первинну правову консультацію; 3 год.00 хв. на вивчення обставин справи; 1 102, 00 гр. на аналіз чинного законодавства; 1 102, 00 гр. на складання позовної заяви та 551, 00 гр. на складання адвокатського запиту.

За таких обставин, до стягнення з відповідача на користь позивача належить 6 612, 00 гр. правової допомоги .

/ а.с. 68 - 74 /

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК україни стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п.1ч.1 ст.5 Закону України « По судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При цьому, згідно з ч.3 ст.6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Виходячи з даної норми закону, задоволення судом 5 вимог позивача, сплату ним судового збору, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2 510, 00 гр. судового збору / 640,00 х 2 = 1 280,00 гр. - за вимоги немайнового характеру та 1 230, 00 х 1 = 1 230, 00 гр. - за вимогу майнового характеру/.

Керуючись ст.ст.3, 21, 24, ч.3 ст. 32, п.6 ст.36, ч.1 ст.42, ч.7 ст. 43, 49-2,232-233, 235, 237-1, ч.1 ст. 249, 252 КЗпП України, ст.ст.39, ч.ч.2.3 ст.41 Закону України ««Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», ст. ст.3-4,10-11, 40, 42, 57-60, 79, 84, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державного підприємства »Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» № 782к від 21 листопада 2016 року « Про звільнення ОСОБА_2»

Поновити ОСОБА_2 на посаді помічника / з питань внутрішнього контролю/ начальника Управління телекомунікаційних мереж та внутрішнього контролю Державного підприємства »Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України».

Стягнути з Державного підприємства »Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» на користь ОСОБА_2 122 630, 76 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу / за вирахуванням необхідних податків та платежів /.

Стягнути з Державного підприємства »Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» на користь ОСОБА_2 1 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу - 6 812, 80 гр. / за вирахуванням необхідних податків та платежів /піддати негайному виконанню.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства »Державний експертний центр Міністерства охорони здоров»я України» на користь ОСОБА_2 2 560, 00 гр. судового збору та 6 612, 00 гр. витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: Л.А.Шереметьєва