Справа № 306/1065/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Кожух О.А., Мацунича М.В.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 09 березня 2017 року та додаткове рішення Свалявського районного суду від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням ,-

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. Позов мотивовано тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на праві власності від 23.05.2013 року. У вказаному будинку зареєстровані її дочка ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_2 та онуки: ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Згідно рішення Свалявського районного суду від 16.09.2015 року, дочка ОСОБА_4 розлучилась зі своїм чоловіком відповідачем ОСОБА_2, так як вони тривалий час не проживають разом. Відповідач довгий час зловживає алкогольними напоями, веде антигромадський (аморальний) спосіб життя, будучи в стані алкогольного сп'яніння вдається до рукоприкладства, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності у зв'язку з чим неможливо вести нормальний спосіб життя. Враховуючи те, що вона є особою похилого віку, пенсіонеркою, яка сама сплачує житлово- комунальні послуги, просила захистити свої права щодо користування своїм житлом шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстрації. В подальшому у зміненій позовній заяві просила усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. 24.06.2016 року позивач подала суду заяву доповнивши прохальну частину позовної заяви пунктом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 3000 грн. сплачених нею за надання правової допомоги.

Рішенням Свалявського районного суду від 09 березня 2017 року позов ОСОБА_3 - задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 домоволодінням АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Додатковим рішенням Свалявського районного суду від 29 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3000 грн. витрат за надання правової допомоги.

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням відповідач ОСОБА_2 подав на них апеляційні скарги, в яких просив рішення та додаткове рішення скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає що апеляційна скарга на рішення підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга на додаткове рішення задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дало позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 23.05.2013р., індексний номер 3860910, в якому також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с.9,12).

Відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з донькою позивачки ОСОБА_4, який розірвано на підставі рішення Свалявського районного суду від 16.09.2015р. (справа №306/2041/15-ц) (а.с.3).

Відповідач ОСОБА_2, проживаючи в будинку позивачки, веде антигромадський (аморальний) спосіб життя, спричиняє сварки в будинку, що підтверджується неодноразовими зверненнями позивача до правоохоронних органів та неодноразовим притягненням його до адміністративної відповідальності. (а.с.5,6).

Згідно ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Тобто накладення на особу адміністративного стягнення слід розцінювати як попередження її державою (в особі відповідних органів) про необхідність недопущення подібних дій у майбутньому.

Крім того, як слідує з листа Свалявського відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 15.12.15р. відповідачу було винесено офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї (а.с.5).

Наведені обставини свідчать про систематичне порушення відповідачем правил співжиття.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 звертався в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в якому просив визнати за ним право на проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди у користуванні вказаним будинком. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Таким чином даним рішенням суду встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не має право на проживання в даному житловому будинку.(а.с.48)

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, не можна вважати правильним висновок суду про задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 551,20 грн. виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з дитинства, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 (а.с.72).

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивача в частині стягнення судового збору з відповідача, який є інвалідом ІІ групи та відповідно до Закону України «Про судовий» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-152 цс17 від 01.03.2017 року, що є обов'язковою для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Що стосується додаткового рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, то колегія суддів апеляційного суду з таким погодитись не може виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема: витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України: витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Виходячи з аналізу ст. ст. 84 та 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Як зазначено в роз'ясненнях, викладених у п. 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (надалі Постанова), підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як слідує з матеріалів справи, до зміненої позовної заяви від 15.06.2016 року представником позивача Русин Ю.І. додано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер Серія НОМЕР_2 від 15.06.2016 року, угоду про надання адвокатських послуг та в подальшому долучено квитанцію прибуткового кассового ордера на суму 3000 грн.

Однак, розрахунки таких витрат з відповідним актом прийому-передачі виконаних робіт, як це вимагає чинне законодавство в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції не врахував вище наведені обставини справи та вимоги закону і дійшов помилкових висновків про доведеність підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

За врахуванням наведеного, рішення суду від 09.03.2017 року в частині стягнення судового збору та додаткове рішення від 29.03.2017 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 88, 307, 309 , 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів -

в и р і ш и л а :

апеляційні скаргу ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 09 березня 2017 року - задовольнити частково.

апеляційні скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Свалявського районного суду від 29 березня 2017 року - задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду від 09 березня 2017 року в частині стягнення судового зборускасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у стягненні з ОСОБА_2 судового збору в розмірі 551,20 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Свалявського районного суду від 29 березня 2017 року скасувати.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення витрат за надання правової допомоги відмовити.

Рішеннянабирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді