Придніпровський районний суд м.Черкаси
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/7498/17

Провадження 2/711/2349/17

08 листопада 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючий суддя: Дунаєв С.О.

при секретарі: Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати неправомірними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» ОСОБА_2 щодо блокування грошових коштів в сумі 137800грн. та 2212,79грн. на банківських рахунках відкритих на імя позивача у ПАТ «Банк Михайлівський» та зобовязати його надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) на затвердження інформацію про вкладника ОСОБА_1 стосовно включення її до загального реєстру вкладників цього банку. Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь матеріальні збитки, а саме не отриману вигоду в розмірі 27% річних від суми заблокованих коштів, яка складає 37206грн, та 5000грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Відповідач заперечень проти позову не надав.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Про причини неявки не повідомив, хоча був повідомлений належним чином про що свідчить відповідне поштове повідомлення про вручення судового виклику /а.с.56/.

Відповідне до ст.224 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) судом прийнято рішення про заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

28.10.2014р. позивачем було укладено з ПАТ «Банк Михайлівський» договір банківського рахунку на підставі якого на ім'я позивача в банку відкритий поточний рахунок №5302 для зберігання грошей та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства /а.с.11/. Крім того, в цей же день на підставі заяви ОСОБА_1 на її ім'я відкритий картковий рахунок №5301.

26.04.2016р. між позивачем та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» укладено договір позики, за яким позивач передала ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» у позику грошові кошти в сумі 135800грн на умовах користування ними на строк не більше 181 дня із щомісячною сплатою процентів в розмірі 33,54% річних, що складає 27% річних після утримання з них податків /а.с.13/. Надання позивачем позики підтверджується платіжним дорученням від 26.04.2016р. /а.с.14/.

12.05.2016р. до договору позики внесено зміни, відповідно до яких сума позика збільшилась до 137800грн /а.с.15/.

19.05.2016р. по банківським рахункам на імя позивача здійснено операції з перерахування коштів від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1: на рахунок 5301 на суму 2212,79грн та 7,38грн, на рахунок 5302 на суму 137800грн та 5000грн. Призначення платежів по таких операціях визначено як оплата процентів та повернення коштів по договорах /а.с.20/.

На підставі рішення Правління НБУ від 12 липня 2016р. № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12.07.2016р. №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку» /а.с.16-18/.

Згідно зазначеного рішення розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016р. по 12.07.2018р. та призначено відповідну уповноважену особу Фонду на ліквідацію цього банку. З 01.09.2016р. відповідною уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» є ОСОБА_2.

Листом від 19.09.2016р. відповідач повідомив позивача, що переказ коштів здійснений 19.05.2016р. від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 є нікчемним, а тому не створює ніяких правових наслідків /а.с.20/. одночасно позивача повідомлено про те, що вона не включена до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування їх вкладів за рахунок Фонду /а.с.19/.

Після цього позивач неодноразово зверталась до Фонду та відповідача з вимогою про включення її до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування своїх вкладів за рахунок коштів Фонду, але її вимоги залишились без виконання /а.с.21-22, 24-25, 26-28, 29, 32/.

Оскільки до теперішнього часу кошти, які надійшли на банківські рахунки на імя позивача не повернуті їй та не відшкодовані за рахунок Фонду, то вона звернулась до суду з зазначеним позовом.

Отже між сторонами наявний спір щодо порядку повернення вкладнику грошових коштів з його банківського рахунку під час ліквідації банку та відшкодування шкоди, завданої внаслідок неповернення таких коштів.

Визначаючи можливість вирішення спору між сторонами суд звертає увагу на наступне.

В даному випадку спір виник через те, що під час дії тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» уповноважена особа Фонду не зарахувала банківські рахунки заявника до сформованого нею переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Як зазначила позивач, відмову виконати ці дії уповноважена особа Фонду обґрунтувала посиланням на встановлену ст.38 Закону України від 23.02.2012р. №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі Закон №4452-VI) нікчемність операцій з перерахування грошових коштів на поточні рахунки позивача.

Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Закону № 4452-VI саме уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Вона ж протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує, зокрема, 1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; 2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до п.4-6 ч.4 ст.26 цього Закону.

За частиною третьою цієї статті виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Згідно ч.2 ст.38 Закону № 4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частина третя цієї статті містить перелік підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

Отож, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що невключення рахунку заінтересованої особи до переліку рахунків, за яким вона зможе отримати відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, а також незгода з рішенням уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину до переліку нікчемних, підстави визнання яких встановлені законом, спричиняють публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Правовідносини, які складаюся між зацікавленими особами та уповноваженою особою Фонду з приводу зазначених та подібних їм обставин, є публічними, за яких ця особа на підставі регулятивного акта реалізує владні управлінські повноваження (функції), однією з яких, зокрема, й є її обов'язок прийняти рішення про визнання правочину (договору) нікчемним на підставі закону.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність) можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.1, 2 ст.55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Згідно з ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині третій цієї статті КАС, а саме на справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції (пункти 1-4 зазначеної частини).

З наведеного випливає, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

В обсязі конкретних обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи правовідносин, що склалися між ОСОБА_1 та уповноваженою особою Фонду, визначення яких лежить через з'ясування прав позивача та змісту його дій, статусу Фонду, мети його створення, завдання, поставлених перед ним, повноважень та обов'язків Фонду та його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються, порядок здійснення контролю за його діяльністю. Системний аналіз зазначених обставин свідчить, що між сторонами існує публічно-правовий спір, який підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Щодо доводів позивача про необхідність вирішення спору саме в порядку цивільного судочинства, то варто зауважити, що посилання позивача на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 20.01.2016р. №6-2001цс15, від 16.02.2016р. №21-4846а15, від 15.06.2016р. №21-286а16, від 09.11.2016р. №6-2309цс16 не можна вважати обґрунтованими, оскільки в зазначених постановах предметом судового розгляду були інші вимоги та інший характер спору.

Предметом правової позиції, висловленої ВСУ у постанові від 20.01.2016р. №6-2001цс15, є висновок про неможливість застосування такого способу захисту прав вкладників банку, який перебуває у стадії ліквідації, як стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому по даній судовій справі спір розглядався між фізичними особами та банком, а не між фізичними особами та уповноваженою особою Фонду, як субєктом владних повноважень.

Предметом спору в межах судової справи, по якій ВСУ винесено постанову від 09.11.2016р. №6-2309цс16, був порядок визначення розміру відшкодування коштів вкладника за вкладом в іноземній валюті в банку, який перебуває в процедурі ліквідації, а не компетенції ліквідатора такого банку щодо реалізації його повноважень на визначення певних банківських операцій нікчемними правочинами.

Тільки у постанові ВСУ від 15.06.2016р. №21-286а16 предметом судового розгляду був схожий за змістом спір, але за наслідками його розгляду ВСУ, посилаючись на свою позицію, викладену у постанові від 16.02.2016р. №21-4846а15, дійшов правового висновку, що такий спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, а не цивільного.

Отже доводи позивача про необхідність розгляду спору між сторонами в порядку цивільного судочинства є необґрунтованими.

Відповідно до п.1. ч.1 ст.205 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Натомість в позові обєднано кілька вимог. Зокрема, позивачем заявлені вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок неповернення її коштів з банківського рахунку, а такі вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки виникають внаслідок позадоговірних відносин. За таких обставин суд дійшов висновку, що провадження по справі підлягає закриттю лише в частині вимог про визнання дій відповідача неправомірними та зобовязання його вчинити певні дії.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 15, 205, 209 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження по справі в частині вимог про визнання неправомірними дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» ОСОБА_2 та зобовязання вчинити дії з включення ОСОБА_1 до реєстру вкладників ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ».

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з моменту отримання копії ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: ОСОБА_3