Провадження № 22-ц/780/3173/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 13.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Ігнатченко Н.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним та ОСОБА_2 право власності за кожним: на 1/2 частину житлового будинку, що розташований по вул. Кірова, 84 у с. Розаліївка Білоцерківського р-ну Київської області; на 1/2 частину квартири № 141, яка знаходиться по вул. Жулянська, 1-А, у с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області; на 1/2 частину автомобіля марки МАZDА-3, 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію САА395636, номер кузова НОМЕР_2; на 1/2 частину автомобіля марки DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 21 серпня 1993 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року. Під час перебування у шлюбі сторони набули у власність житловий будинок, квартиру та два автомобілі марки МАZDА-3 та DAEWOO LANOS. Вказане майно є обєктом спільної сумісної власності, однак, відповідач відмовляється поділити його.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та залишити позовну заяву ОСОБА_3 без розгляду. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що вона не отримувала повісток про виклик у судове засідання на 06 грудня 2016 року. При ухваленні рішення судом не враховано інтереси неповнолітнього ОСОБА_4, який проживає з відповідачем. Спірна квартира має житлову площу 16,1 кв.м. і за відповідачем фактично визначено право власності на 8 кв.м., де вона має проживати з дітьми. Визнання права власності на ? частину автомобіля порушує права та інтереси кожного як власника. Крім того, позивач передав автомобіль DAEWOO LANOS третій особі в оренду з правом викупу, отримав кошти за ним, які приховав. Рішенням суду визнано право власності на житловий будинок, однак, не вирішено питання щодо земельної ділянки, на якій він розташований. Крім спірного майна сторони під час шлюбу придбали й інше майно. Суд першої інстанції не встановив дійсну вартість спільного майна. Розрахунок ціни позову, наданий позивачем, є помилковим та суперечить нормам чинного законодавства. При подачі заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_3 не надав доказів сплати судового збору, на що суд не звернув увагу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 серпня 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

ОСОБА_2 належить житловий будинок по вул. Кірова, 84 у с. Розаліївка Білоцерківського р-ну Київської області на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2007 року.

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер САК №072976, виданого 27 червня 2013 року.

Згідно довідки територіального сервісного центру 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області № 55 від 18 лютого 2016 року за ОСОБА_2 згідно бази даних станом на 17 лютого 2016 року зареєстровані наступні транспортні засоби: МАZDА-3, 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію САА395636, номер кузова НОМЕР_2 та автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 60, 63, 68-71 СК України, п. 1 ч. 2 ст. 16, ст. 368 ЦК України, п.п.5, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року , п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року.

Колегія суддів погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Так, з матеріалів справи вбачається, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ОСОБА_2 набула у власність житловий будинок, квартиру та два автомобілі. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та кожен з подружжя має право на нього в рівних частках.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач зазначає, що суд не врахував інтереси неповнолітнього сина.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають значення для справи.

Згідно з вимогами ч. 2, 3 ст. 70 СК України

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав, для зміни частки у спільному майні подружжя на користь відповідача.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд не вирішив питання щодо земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок. Крім спірного майна сторони під час шлюбу придбали й інше майно, а саме земельну ділянку у Васильківському районі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач не заявляв будь-які вимоги щодо земельних ділянок, про які зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_2, а, відтак, суд не повинен вирішувати питання щодо них.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач зазначає, що суд здійснив розподіл спірної квартири, не звернувши увагу на те, що вона має житлову площу 16,1 кв.м. і за відповідачем фактично визначено право власності на 8 кв.м., де вона має проживати з дітьми.

Однак, такі доводи ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, так як рішенням суду за сторонами визнано право власності на квартиру по ? частині за кожним, а не поділено квартиру в натурі.

ОСОБА_2 також зазначає, що позивач передав автомобіль DAEWOO LANOS третій особі в оренду з правом викупу, отримавши кошти за ним і в такому разі іншому з подружжя підлягає компенсація ? частини коштів.

Проте, такі доводи відповідача не підтверджуються належними та допустимими доказами. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що станом на лютий 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровані два транспортні засоби, в тому числі автомобіль DAEWOO LANOS. Передача в оренду транспортного засобу не позбавляє його статусу обєкта спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та вказує на те, що вона не була повідомлена про розгляд справи, призначений на 06 грудня 2016 року.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_2 вказує також на те, що суд першої інстанції не встановив дійсну вартість спільного майна. Розрахунок ціни позову, наданий позивачем, є помилковим та суперечить нормам чинного законодавства. При подачі заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_3 не надав доказів сплати судового збору, на що суд не звернув увагу.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 6 090 грн. Відповідно до вимог частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції від 01 вересня 2015 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Отже, ОСОБА_3 сплатив судовий збір у максимально встановленому законом розмірі, а тому він не повинен був доплачувати його при уточненні позовних вимог.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про визнання за сторонами права власності на ? частину рухомого та нерухомого майна, придбаного під час шлюбу, рішення суду ґрунтується на наявних у справі доказах, є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Ігнатченко Н.В.

ОСОБА_5