Провадження № 2/522/2816/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 р. м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за участю третіх осіб - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання втративши право користування житлом

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 07.12.2015 року звернулась до суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України Приморського РВ в м. Одесі, Департаменту надання адміністративних послуг ОМР про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

16.02.2016 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила визнати ОСОБА_3, 2011 року народження, та ОСОБА_4,2013 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти вказаних осіб з обліку, оскільки ці діти не мають жодного відношення ні до позивачки, ні до членів її родини.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 померла, що вбачається зі свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1, виданого 14.06.2016 року Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області.

18.01.2017 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_7 було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері - ОСОБА_5 на 375/1000 часток квартири АДРЕСА_1. У зв'язку з вищенаведеним, ОСОБА_1 у судовому засіданні 10.04.2017 року протокольною ухвалою був залучений до розгляді у справі в якості правонаступника позивачки.

У судовому засіданні 24.05.2017 року позивач, підтримав позовні вимоги, заявлені в уточненому позові ОСОБА_5 16.02.2016 року, та просив виписати двох неповнолітніх дітей з його квартири, оскільки він не має до них жодного відношення та діти повинні мешкати та бути зареєстрованими разом з батьками.

В судове засідання також з'явилась представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_8, яка залишила вирішення вказаного позову на розсуд суду, зазначивши лише те, що при задоволені позовних вимог саме Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради буде відповідальним за виконання вказаного рішення, оскільки до його компетенції відноситься зняття з реєстрації осіб.

В судове засідання не з'явилися ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також представник органу опіки та піклування ПРА ОМР, хоча всі повідомлялися належним чином у встановленому порядку про час, дату та місце судового засідання.

Суд з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності ОСОБА_2 та представника 3 особи.

Суд, вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

А також вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так з рішення Приморського районного суду по справі №2-2981/11 від 06.11.2012 року (с. Шенцева О. П. ) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, за участю третьої особи на стороні відповідачів без самостійних вимог Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та прокуратури Приморського району м. Одеси, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення, встановлено, що ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2006р. належала на праві власності 375/1000 квартирb АДРЕСА_1. У вказаній квартирі також проживали ще ОСОБА_23 та її неповнолітні діти: ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_13 м., ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_3, ОСОБА_10

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2007р., яке було залишено без змін Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 липня 2008р. стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_17 грошову суму в розмірі 101 000 гри.

13.08.2009 року ТОВ «ЮНОР» проведені прилюдні торги з реалізації 375/1000 квартири АДРЕСА_1.

В результаті проведених прилюдних торгів переможцем стала ОСОБА_5, яка придбала зазначену квартиру за 161 200 грн.

На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 28.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М., ОСОБА_5 стала власником 375/1000 частин квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Приморського районного суду м. одеси від 06.11.2017 року позов ОСОБА_5 задоволено: усунено перешкоди в користуванні власністю та виселено ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 з квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.01.2013 зазначене вище рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалено нове, яким у позові ОСОБА_5 відмовлено. Однак судом касаційної інсанції ухвалою від 01.10.2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 22 січня 2013 року скасовано, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 6 листопада 2012 року залишено в силі.

Однак, як вбачається з довідки вих. №1146 від 07.11.2015 року, наданою КП «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» у спірній квартирі разом з позивачкою на момент звернення до суду з вказаним позовом продовжували бути зареєстровані ще дві особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5 померла, що вбачається зі свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1, виданого 14.06.2016 року Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області.

18.01.2017 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_7 було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на 375/1000 часток квартири АДРЕСА_1 кв. 5. У зв'язку з вищенаведеним, ОСОБА_1 у судовому засіданні 10.04.2017 року протокольною ухвалою був залучений до розгляду у справі в якості правонаступника позивачки.

У своїх пояснення ОСОБА_1 підтримував позов, поданий його матірю, та просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до вимог ст.ст.383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою.

Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника та членів його сімї, такими, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останніх з реєстрації.

Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у справі №6-158/14ЦС від 05.11.2014 року, право членів сім»ї власника будинку, користування цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім»ї якого вони є; із припиненням права власності особи, втрачається право користування житловим приміщенням у членів його сім»ї.

За змістом даних правових норм право члена сім»ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім»ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім»ї на користування цим житлом.

Таким чином, право члена сім»ї власника житлового будинку (квартири) на користування ним (нею) є похідним від права самого власника. У випадку зміни власника житла чинне законодавство не передбачає перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника.

Аналогічні висновки містяться в ухвалах Верховного Суду України у справах: №6-10723св08, № 6-2778св08, №6-55662св10, згідно з якими право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

В судовому засіданні встановлено, що реєстрація неповнолітніх дітей відповідача у квартирі, що належить позивачеві, перешкоджає йому у здійснені права користування та розпорядження своїм майном, що є підставою для визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

При цьому суд приймає до уваги, що згідно положень ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізичні особи зобов'язані зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до вимог ч.3, ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного зних та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини - Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 247 Сімейного Кодексу встановлено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право: на проживання в сім'ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку; на забезпечення їй умов для всебічного розвитку, освіти, виховання і на повагу до її людської гідності; на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Таким чином, саме на батьків або на осіб, які є опікунами (піклувальниками) дитини, чинним законодавством покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Ця норма дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Оскільки мати зареєстрованих неповнолітніх ОСОБА_11 втратила право користування жилим приміщенням у АДРЕСА_3 (колишня назва вулиця Ковальська, вул.. Челюскінців, а діти користуються жилим приміщенням, яким користуються батьки, то неповнолітні діти не можуть користуватись жилим приміщенням яке належить позивачу, тому, що це суперечить вимогам ст. 29 ЦК України, а тому неповнолітні діти також повинні бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням що належить позивачу на праві власності, реєстрація дітей перешкоджає позивачу, як власнику розпоряджатися квартирою, що суперечить ст. 41 Конституції України,ст.ст. 316-119 УК України.

Аналіз встановлених судом обставин справи та норм чинного законодавства, дає суди підстави дійти до висновку, що місцем проживання неповнолітніх дітей , згідно норм ст. 29 ЦК України , на теперішній час є місце проживання їх законного представника ОСОБА_11 Як вбачається з картки реєстрації особи Приморського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, 01.10.2014 року ОСОБА_11 була знята з реєстраці за адресою АДРЕСА_1 а отже наявні підстави, встановлені ч. 2 ст. 405 ЦК України для визнання ОСОБА_19 та ОСОБА_4, такими, що втратили право користування в спірному житлі.

Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги щодо зняття з реєстрації відповідачів в спірному житлі задоволенню не підлягають, оскільки згідно ст.7 Закону України «Про вільний вибір місця проживання та свободу пересування»однією з підстав зняття особи з реєстрації є рішення суду про втрату права на користування житловим приміщенням, а отже, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для знання їх з реєстрації в квартирі.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 391,405 ЦК України, ст.ст.3,4,10, 11,15, 58, 60, 61, 88 ч.1, ч.2 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, такими, що втратили право користування 375/1000 частиною квартири АДРЕСА_4, яка належить ОСОБА_1.

В іншій частині позовних вимог- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст.294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

24.05.2017