Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5974/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 49 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання права власності

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд розірвати шлюб з відповідачем та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартиру № 69, загальною площею 34,23 кв.м. по проїзду 2-му Польового Майдану, 5 в м. Житомирі. В обґрунтування позову зазначала, що 28 листопада 1992 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ТП № 382596, актовий запис № 2283. Оскільки спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя, останні шість місяців вони проживали окремо і сім»я фактично розпалась, просила розірвати шлюб. Крім цього зазначала, що за період перебування у шлюбі ними було спільно нажито майно, а саме квартира № 69 по проїзду 2-му Польового Майдану, 5 в м. Житомирі, а тому у відповідності до ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 серпня 2014 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 28 листопада 1992 року Житомирським міськвідділом РАЦС, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Дубровська), актовий запис № 2283 - розірвано.

Визнано за ОСОБА_1 на праві власності квартиру №69 по проїзду 2-му Польового Майдану, 5 в м. Житомирі, яка розташована на 9 поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з однієї кімнати загальною площею 34,23 кв.м., в тому числі жилої 18,30 кв.м. та службових приміщень: кухні 5,2 кв.м., вбиральні 3,4 кв.м., коридору 4,6 кв.м., комори 1,8 кв.м, балкону 0,93 кв.м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині визнання за позивачем права власності на квартиру скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що спірна квартира набута відповідачем у справі на підставі договору дарування від 11.09.2011 року, а відтак, є його особистою приватною власністю. Крім цього вказує, що в з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 30.01.2008 року, останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру № 69 по проїзду 2-му Польового Майдану, 5 в м. Житомирі. Кінцевий термін повернення коштів за вказаним договором є 29.01.2023 року.

Відповідно до розяснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Як видно із змісту апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині вимог про розірвання шлюбу, а тому рішення суду в цій частині не перевіряється.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 листопада 1992 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ТП № 382596, актовий запис № 2283 (а.с. 14).

Згідно договору дарування від 11.09.2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в 1/2 частині кожен подарували ОСОБА_2 квартиру № 69, по проїзду 2-му Польового Майдану, 5 в м. Житомирі, що складається з однієї кімнати загальною площею 34,23 кв.м., в тому числі жилої - 18,30 кв.м. та службових приміщень (а.с. 45).

Договір дарування ніким не скасований та є чинним.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями п.2 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У пункті 24 цієї постанови, зокрема, зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Враховуючи, що право власності на спірну квартиру було набуто відповідачем на підставі договору дарування від 19.02.2001 року, то вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 та поділу між подружжям не підлягає.

З огляду на наведене, суд першої інстанції, неповно з'ясувавши обставин, що мають значення для справи, не дослідивши підстави набуття спірного майна, дійшов безпідставного висновку про те, що спірна квартира належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

До того ж суд на порушення вимог ст. 57 Сімейного кодексу України, ст.ст. 11, 57-60, 212-213 ЦПК України, безпідставно визнав за ОСОБА_1 право власності на цілу квартиру, хоча остання просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 69, по проїзду 2-му Польового Майдану, 5 в м. Житомирі.

Доводи представника позивачки ОСОБА_5 та відповідача в суді апеляційної інстанції про те, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивачкою вкладено кошти в ремонт квартири є безпідставними, оскільки квитанції на придбання будівельних матеріалів за 2013-2014 роки видані на прізвище невідомої особи та не є значними за сумами. Також є безпідставними доводи представника позивачки про те, що кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу 31.12.2011 року належної їй на праві власності частини квартири, використані на ремонт спірної квартири, оскільки не підтверджені доказами в контексті положень ст.ст.58,59 ЦПК України.

Зазначеним рішенням порушуються права ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя квартири № 69, по проїзду 2-му Польового Майдану, 5 в м. Житомирі, за кредитним договором № ZRZ0GA00004226 від 30.01.2008 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 40625,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення 29.01.2023 року (а.с. 40-44).

Таким чином, оскільки при ухваленні рішення судом не було враховано усіх обставин справи та не застосовано норми матеріального права, які підлягали до застосування у спірних правовідносинах, а також порушено норми процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині позовних вимог про визнання права власності з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволена в повному обсязі, то з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь банку сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3628 грн. 46 коп.(а.с.46,57).

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 серпня 2014 року в частині визнання права власності на квартиру № 69 по проїзду 2-му Польового Майдану, 5 в м. Житомирі за ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 3628 грн. 46 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді