Справа № 459/1989/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/783/6105/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника заявника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 18 серпня 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 18 серпня 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії Червоноградського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою скаргу задоволити у повному обсязі. Вважає ухвалу такою, що винесена з порушенням норм процесуального права, при помилково сформульованій суті процесуальної дії чи підстави її застосування. Зазначає, що на виконанні у Червоноградському міському відділі ДВС ГТУЮ перебувало виконавче провадження №23028445 з виконання виконавчого листа №1-390 від 15.11.2010 року про конфіскацію половини особисто-належного майна ОСОБА_4 на користь держави. 25.11.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника. 08.12.2010 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа. Зазначає, що на підставі ст.ст. 38-40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону станом на 08.12.2010 року) державний виконавець зобовязаний був скасувати арешт з майна ОСОБА_4, ще 08.12.2010 року, однак державним виконавцем цього зроблено не було.

В судове засідання, окрім представника заявника решта осіб, що беруть участь у справі (їх представники) не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ст. 303-1 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника на підтримання апеляційної карги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд посилаючись, зокрема, на ч.ч. 1, 2 ст. 386, ч. 3 ст. 387 ЦПК України, ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 56, ч.ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та відмовляючи в задоволенні скарги, виходив з того, що 31.07.2017 року заявник звернулася до суду зі скаргою, у якій просила: визнати дії Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області з відмови у знятті арешту з її майна неправомірними; зобовязати Червоноградський міський відділ ДВС ГТУЮ у Львівській області зняти арешт з майна ОСОБА_4, що був накладений головним державним виконавцем Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ У Львівській області постановою про відкриття виконавчого провадження № 23028445 від 25.11.2010 року. Вимоги обґрунтовані тим, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 27.10.2010 року ОСОБА_4 визнано винною за ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з відбуттям покарання в кримінально-виконавчій установі з конфіскацією 1/2 частини всього особисто належного їй майна. 25.11.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 1-390 від 15.11.2010 року про конфіскацію половини особисто-належного майна ОСОБА_4 Даною постановою накладено арешт на майно останньої. Оскільки ОСОБА_4 на праві приватної власності належала 1/2 частина квартири № 51 в будинку № 6 на вул. В. Стуса в м.Червонограді Львівської області, конфіскації підлягала частина вказаної квартири. Оскільки здійснити конфіскацію 1/4 частини квартири виявилось неможливо, через те що квартира є неподільної річчю, державним виконавцем 08.12.2010 року винесено постанову про повернення виконавчого документу. Однак, при завершенні виконавчого провадження арешт з майна знято не було. 23.07.2015 року ОСОБА_4 склала заповіт та все своє майно заповіла на користь ОСОБА_2 19.01.2017 року ОСОБА_4 померла, вона є єдиним спадкоємцем померлої. Від нотаріуса стало відомо, що на майно ОСОБА_4 органами державної виконавчої служби накладено арешт, і нотаріус не зможе видати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. 17.07.2017 року вона звернулась до Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області із заявою про зняття арешту із майна ОСОБА_4, однак їй було відмовлено у звязку з тим, що у Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області відсутні законні підстави для зняття арешту, оскільки ст. 40, 59 Закону України Про виконавче провадження містить вичерпний перелік підстав для зняття арешту. Судом установлено, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 27.10.2010 року ОСОБА_4 визнано винною за ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з відбуттям покарання в кримінально-виконавчій установі з конфіскацією 1/2 частини всього особисто належного їй майна. Згідно з Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 17.07.2017 року №92123367, ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної часткової власності квартира № 51 в будинку № 6 на вул. В. Стуса в м. Червонограді Львівської області. 23.07.2015 року ОСОБА_4 було складено заповіт, згідно якого остання все своє майно заповіла на користь ОСОБА_2, що підтверджується копією заповіту. 19.01.2017 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-СГ № 454674 від 21.01.2017 року. Згідно відповіді Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області № 7/39871439/8943 від 28.07.2017 року адресованої ОСОБА_2, на виконанні у Червоноградському міському відділі ДВС ГТУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження №23028445 з виконання виконавчого листа №1-390 від 15.11.2010 року про конфіскацію половини особисто-належного майна ОСОБА_4 на користь держави. 25.11.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника. 08.12.2010 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа. Відсутні законні підстави для зняття арешту, оскільки ст. 40, 59 Закону України Про виконавче провадження містить вичерпний перелік підстав для зняття арешту. Такі дії державного виконавця відповідають вимогам закону, виходячи з наступного. Виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»). За таких обставин, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, в.о. начальника Червоноградського міського ВДВС ГТУЮ у Львівській області діяв відповідно до закону, а доводи заявника правомірності такого рішення не спростовують.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду немає.

Як вбачається із матеріалів справи заявник звернулась в суд із скаргою у якій просила визнати дії Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області з відмови у знятті арешту з її майна неправомірними; зобовязати Червоноградський міський відділ ДВС ГТУЮ у Львівській області зняти арешт з майна ОСОБА_4, що був головним державним виконавцем Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області постановою про відкриття виконавчого провадження № 23028445 від 25.11.2010 року.

В обґрунтування скарги заявник посилаючись на ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла станом на 15.11.2010 року вказувала на неправомірність дій державного виконавця, який безпідставно не зняв арешту з майна, померлої на даний час ОСОБА_5, а саме квартири №51 в буд. 6 на вул. В.Стуса в м.Червонограді Львівської області, що був накладений в рамках виконавчого провадження з виконання вироку, постановленого стосовно ОСОБА_5

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність скарги з таких підстав.

Так, дійсно 8.12.2010 року було закінчено виконавче провадження, що було відкрито 25.11.2010 року з виконання виконавчого листа Червоноградського міського суду Львівської області від 15.11.2010 року №1-390, виданого на підставі вироку цього ж суду, а саме для виконання вироку в частині конфіскації майна засудженого (витяг із реєстру виконавчих проваджень а.с. 56, копія вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 27.10.2010 року а.с. 7-8).

Боржником у вказаному виконавчому провадженні була відповідно ОСОБА_4, засуджена особа за вироком.

В рамках виконавчого провадження дійсно було накладено арешт на майно засудженої особи та такий на даний час, незважаючи на закінчення виконавчого провадження, не знятий.

ОСОБА_4 на даний час померла (свідоцтво про смерть а.с. 10). Спадкоємцем її майна за заповітом, яка прийняла спадщину є заявник ОСОБА_2 (лист приватного нотаріуса ОСОБА_6 №88/02-14 від 28.07.2017 року а.с. 4).

Відповідно накладений арешт унеможливлює прийняття заявником у спадщину частини згаданої вище квартири та відповідно впиває на її права та інтереси.

Однак, слід вказати, що вимоги заявниці та спосіб захисту обраний нею вцілому не слід вважати такими, що відповідають вимогам закону.

Так, заявниця, незважаючи на те, що вона є спадкоємцем майна померлої боржниці у виконавчому провадженні, не набуває статусу її правонаступника у такому, а саме з виконання вироку суду, що набрав законної сили.

Крім цього, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 3.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв'язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред'являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред'явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Відповідно заявник не є тією особою, яка вправі вимагати знаття арешту з майна померлого боржника у згаданому виконавчому провадженні. Крім цього, порушене питання у обраний нею спосіб розглядатись не може.

Однак, відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. (Аналогічно ст. 60 Закону в редакції закону від 1999 року).

Зважаючи на вказане, а також вимоги Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 3.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», вказане не позбавляє апелянта, як особи, яка вважає своє право на спадкування майна, фактично власника майна, яке не оформлене у встановленому законом порядку, порушеним, права на звернення до суду з позовом про виключення майна з-під даного чи інших арештів із залученням, зокрема, інших осіб, в інтересах яких такі накладені як відповідачів, для вирішення вказаного питання.

Враховуючи наведене апеляційну скаргу слід відхилити, залишивши оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п.1, 312 ч.1 п.1, 313, 314 ч.1 п.4, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 18 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_7