Ухвала

іменем україни

12 червня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кузнєцов В.О.,розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и в:

29 травня 2017 року ОСОБА_2 направила поштою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане судове рішення, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 325 ЦПК України, відповідно до вимог якої касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

У клопотанні, доданому до касаційної скарги заявник просить поновити строк на касаційне оскарження.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений заявником з поважних причин, суд вважає за можливе поновити його.

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом до ПАТ «КБ «Надра» в якому просила визнати недійсним з моменту укладання кредитний договір від 30 травня 2008 року № 35/П/75/2008-840, укладений між нею та ВАТ КБ «Надра», додаткову угоду № 1 від 25 лютого 2010 року до кредитного договору та договір іпотеки земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) від 30 травня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі під № 540. Свої вимоги мотивувала тим, що кредитний договір є недійсним, оскільки істотні умови договору не відповідають вимогам діючого законодавства України. Банк неналежно виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживача» та не дотримався істотних умов договору, зокрема: не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед та під час укладення договору забезпеченого заставою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості щодо значення реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від реальної відсоткової ставки та розміру абсолютного подорожчання кредиту.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсними з моменту укладення кредитний договір № 35/П/75/2008-840 від 30 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «НАДРА», додаткову угоду № 1 від 25 лютого 2010 року до кредитного договору та договір іпотеки земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) від 30 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі під № 540. Вирішено питання судового збору.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 проситьрішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно ст. 627 ЦК України, чинної на час укладення договору, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно виходив із того, що банк виконав свої зобов'язання за договором кредиту надавши кредитні кошти, банк як кредитор, виконував свої зобов'язання щодо прийняття виконання боржником ОСОБА_2 її зобов'язань та зараховував повернення нею кредитних коштів. При укладенні кредитного договору позивачу були відомі усі викладені в ньому умови, про що свідчить її підписи на оспорюваному договорі. Підстави для визнання недійсним кредитного договору в цілому відсутні, а вимог про визнання окремих положень кредитного договору недійсними позивачем не ставилось. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, відповідно відсутні підстави для визнання недійсним укладеного на його забезпечення договору іпотеки.

Враховуючи висновок судово-економічної експертизи КНДІСЕ № 7872/15-45 від 30 вересня 2015 року та доводи позивача про те, що волевиявлення позивача не відповідало її реальній волі, зокрема, умовам сплати реальної відсоткової ставки в розмірі 18,87 %, що у свою чергу потягло подорожчання кредиту, що є обманом зі сторони банку, не є підставою для визнання недійсним в цілому договору кредиту та визнання згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України договору іпотеки недійсним, а є підставою внесення змін до кредитного договору та здійснення перерахунку сплачених сум, виходячи з нового вірного розміру щомісячного ануїтетного платежу.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновку суду апеляційної інстанції вони не впливають та його не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись ст. 325, п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 11 січня 2017 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О.Кузнєцов

і кримінальних справ