НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/5800/16
№ 2/183/462/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

позивач звернулася з позовом, в якому просить визнати недійсним Договір дарування житлового будинку № 12 по вул. Щорса в смт. Губиниха Новомосковського району, Дніпропетровської області, розташований на земельній ділянці площею 6004 кв.м., укладений 20 травня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1224 державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори між ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач - ОСОБА_4 є сином дочки позивача - ОСОБА_5 та рідним онуком позивача.

В 2005 році навесні позивач отримала перелам ноги. В лікарні м. Новомосковська Дніпропетровської області на ногу позивачу було накладено гіпс. Дочка позивача - ОСОБА_5, яка проживає в м. Дніпропетровську, приїхала в смт. Губиниха разом з відповідачем і забрала позивача до свого місця проживання на лікування і реабілітацію. На нозі позивача був гіпс і остання не могла самостійно пересуватися, не маючи змоги себе обслуговувати. На момент хвороби позивач проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з чоловіком - ОСОБА_6. 20 травня 2005 року дочка позивача разом з онуком привезли її до Центральної районної лікарні м. Новомосковська Дніпропетровської області, де працівники медичного закладу зняли гіпс. Після цього ОСОБА_5 запропонувала позивачу поїхати до нотаріуса і скласти заповіт на будинок, належний позивачу, розташований по вул. Щорса, 12 смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області на ім'я онука позивача - ОСОБА_4, який належав позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 квітня 2001 зареєстрованого в реєстрі за № 1-356 державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори.

Позивач погодилася на пропозицію скласти заповіт і її повезли до Державного нотаріуса Новомосковської державної районної нотаріальної контори ОСОБА_7 Вказує, що під час відвідування нотаріуса вона мала при собі паспорт і довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру. Водночас, правоустановчих документів на будинок і присадибну земельну ділянку вона при собі не мала, оскільки вони знаходились у позивача вдома. Приїхавши до нотаріуса ОСОБА_5 та відповідач забрали у позивача паспорт і довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру і зайшли до кабінету нотаріуса. Після цього в кабінеті у нотаріуса позивач підписала документи в тих містах, де їй було вказано. Ніяких документів, із тих, що вона підписала, нотаріус позивачу не надала і не пояснювала, що вона підписала. Після цього відповідач і дочка позивача відвезли позивача додому на вул. Щорса, № 12 в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області.

В наступному, в 2015 році по вул. Щорса, № 12 в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області, де проживає позивач, стався конфлікт між нею та сім'єю її дочки і ОСОБА_5 заявила позивачу, що власник будинку і всього майна є відповідач і що позивач сама подарувала будинок відповідачу.

Звернувшись після повідомлення своєї доньки за юридичною допомогою до адвоката, а потім до селищної ради смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області позивач отримала ксерокопію договору дарування від 20 травня 2005 року, з якого дізналася, що вона подарувала, а обдарований - ОСОБА_4 прийняв в дар будинок А, глинобитний, обкладений цементною плиткою, під номером 12» (дванадцять) з» надвірними побудовами: сарай Б, погріб В, літня кухня Г, вбиральня Д, літній душ Е, сарай Є, сарай Ж, колодязь К, огорожа №1-4, житловою площею 23,3 кв.м., загальна площа становить 59,9 кв.м., що знаходиться за адресою: смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області, вул. Щорса, на земельній ділянці площею 6004 кв.м. Вказує, що з п.4 Договору дарування будинку вбачається, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому Новомосковськом районним КП МБТІ «Інвентаризатор» 30 квітня 2005 року за р.№ 7150905, вартість будинку з урахуванням індексації вартості обєктів житлового фонду становить 18307,00 гривень. Водночас звертає увагу на той факт, що взагалі в 2005 році вона ніяких замовлень на видачу документів в КП МБТІ «Інвентаризатор» не робила. Була непрацездатною, мала перелом на ноги та на ногу було накладено гіпс. Державний нотаріус державної нотаріальної контори нотаріус ОСОБА_7 позивачу нічого не пояснювала та нічого у неї не запитувала. Обставини щодо належності будинку позивачу нотаріус у позивача не з`ясовувала, волю позивача на укладання правочину дарування та правові наслідки укладання договору дарування не перевіряла.

Добровільно повернути позивачу право власності на житловий будинок і земельну ділянку ОСОБА_4 відмовляється, що стало підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, вказуючи на те, що позивач уклала договори під впливом помилки, оскільки думала що складає заповіт та обману, оскільки відповідач та її донька ввели її в оману щодо природи вчиненого нею правочину та не пояснюючи їй який саме правочин вона вчинює. Позивач пояснила суду, що під час відвідування нотаріуса вона мала на меті складання заповіту. Позивач надавав їй документи, які вона не читаючи підписувала, оскільки довіряла йому. Нотаріуса при цьому не бачила, сидячи поза кабінетом нотаріуса. Що укладала договір дарування не знала. Вказує, що після відвідування нотаріуса продовжила проживати в спірному будинку разом з чоловіком. Не переоформляла особові рахунки по сплаті комунальних послуг. Протягом усього часу після відвідування нотаріуса не знала про дарування нею будинку. Дізналася про це лише в 2016 році після конфлікту з відповідачем та своєю донькою. Представник позивача наголосила на тому, що позивач не має іншого житла у власності, документи на належне їй майно перед правочином не оформляла.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає у повному обсязі, оскільки вони незаконні і не обґрунтовані, суперечать нормам матеріального права та порушують законні права відповідача. Вказала, що 20 травня 2005 року його бабуся - ОСОБА_1 подарувала йому житловий будинок № 12 по вул. Щорса в смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області. Підставою укладення договору було те, що ОСОБА_1 бажала при своєму житті розпорядитись своєю спадщиною та говорила, що її сину - ОСОБА_8, досталась в смт. Губиниха квартира, яку за місцем роботи виділили їй та від пробабки відійшли земельні ділянки сільськогосподарського призначення, а тому житловий будинок ОСОБА_1 вирішила подарувати своєму онуку, як синові доньки. В звязку з укладенням договору дарування бабуся ОСОБА_1 замовила інвентаризацію житлового будинку, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, та інші документи необхідні для укладення договору дарування будинку. Документи збирались нею особисто. Позивач вигадала, що договір дарування укладався у день коли з неї зняли гіпс. Зазначає, що перелом ноги у позивача взагалі був не у період вчинення правочину, а у інший період. Позивач також вводить суд в оману щодо того, що нотаріус підготувала договір дарування без правовстановлюючих документів. Більш того, правовстановлюючий документ на будинок позивач надала нотаріусу та який залишився у справах нотаріуса. Отже правовстановлюючий документ не міг залишатись вдома у позивача. Перед підписанням договору дарування нотаріус розяснила позивачу наслідки укладення договору дарування будинку, оголосила текст договору вголос та надала його для читання самій ОСОБА_1, яка пояснювала нотаріусу свої наміри щодо дарування будинку онуку. Вважає, що підставою для звернення позивача до суду з даним позовом є те, що її син ОСОБА_8 та дядько відповідача дізнався про укладений договір дарування. Позивач по справі була у повному обсязі обізнана щодо укладення договору дарування будинку, сама збирала і замовляла документи та наполягала на укладенні саме цього договору. Під час підписання договору дарування, позивач була при ясному розумі та не повідомляла нотаріусу про наявність будь-яких обставин, які перешкоджають укласти оспорюваний нею договір, а більш того, наполягала на посвідченні саме цього договору на користь ОСОБА_4 Вказує, що у належному йому житловому будинку, в якому з його згоди продовжила проживати позивач відповідач зберігав свої особисті речі (автомобільні колеса). Зазначає, що ОСОБА_1 в обґрунтування позову не надано достатніх належних доказів, які б свідчили про її помилку щодо оспорюваного договору дарування або вчинення оспорюваного договору дарування під впливом обману, правомірність якого в силу ст.204 ЦК України презюмується. Також в запереченнях наголосив на пропуску позивачем позовної давності з вимогою про звернення до суду з позовом.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд приходить до наступних висновків.

Сторонами визнано, що відповідач є онуком позивача.

Матеріали справи підтверджують, що позивачу на праві власності згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 квітня 2001 зареєстрованим в реєстрі за № 1-356 державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори належав житловий будинок, розташований по вул. Щорса, 12 смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області /а.с.6/.

20 травня 2005 року ОСОБА_1 (Даруватель) та ОСОБА_4 (Обдарований) уклали договір дарування будинку, у відповідності до якого сторони діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), уклали договір про те, що Даруватель подарував, а обдарований прийняв в дар житловий будинок, належний позивачу, розташований по вул. Щорса, 12 смт. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області на земельній ділянці площею 6004 кв.м., належний позивачу. Сторони дар оцінили в 18307,00 грн. В п.4 Договору вказано, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Новомосковським районним КП БТІ «Інвентаризатор» 30 квітня 2005 року за р.№ 7150905, вартість будинку з урахуванням індексації вартості об`єктів житлового фонду становить 18307,00 грн. Ст.ст.120, 125 ЗК України Обдарованому роз`яснено. Ст.ст. 234, 235 ЦК України сторонам роз`яснено (пп.6, 7 Договору). Договір дарування посвідчено 20 травня 2005 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 1-1224. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність Дарувателю будинку перевірено нотаріусом, про що зазначено в договорі. Договір зареєстровано в Новомосковському районному КП БТІ «Інвентаризатор» 24 червня 2005 року /а.с.7, 8/

Також сторонами визнано той факт, що як на момент укладання спірного договору, так і на момент розгляду справи позивач проживав та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 20 згаданої постанови Пленуму, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Так, позивачем не доведено умислу відповідача, щодо приховування від позивача обставин, які мали істотне значення та не надано доказів визнання договорів недійсними на підставі ст.230 ЦК України.

Зокрема, не надано суду доказів того, що під час вчинення правочину нотаріус не була присутньою та не роз`яснювала, в тому числі і позивачу, наслідки укладання правочину, його змісту. Також, посилання позивача на те, що підписуючи передані їй відповідачем документи, які, як вона вважала є заповітом, вона не ознайомлювалася з ними вказує не на факт наявності умислу відповідача на введення в оману позивача щодо змісту правочину, не на помилку щодо правової природи правочину, а на недбальство, яке не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Доказів того, що під час відвідування нотаріуса 20 травня 2005 року позивач мала на меті укласти саме заповіт суду також не подано. Крім того спростовує означене твердження і той факт, що під час посвідчення договору нотаріусом сторонами надано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий Новомосковським районним КП БТІ «Інвентаризатор» від 30 квітня 2005 року за р.№ 7150905, що свідчить про підготовку документів сторонами саме для укладання договору, який передбачає відчуження права власності на майно.

Також не містять матеріали справи доказів, які-б вказували на негативний стан здоров`я позивача під час укладання договору.

Належних та допустимих доказів обману дарувальника при укладенні договору дарування житлового будинку, матеріали справи не містять.

Саме лише те, що житловий будинок є єдиним місцем проживання позивача та те, що позивач продовжила проживати в будинку, оформлюючи пільги по сплаті комунальних платежів щодо користування будинком не свідчить про факт необізнаності з правовою природою вчиненого правочину, прав та обов'язків сторін за договором. Крім того, доказів того, що позивача відповідачем позбавлено права користування будинком чи відповідачем здійснюються перешкоди в користуванні будинком суду не надано.

На підставі викладеного в задоволенні позову належить відмовити.

Судові витрати, в зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі виготовлено 16 червня 2017 року.

Суддя Д.О. Парфьонов