У Х В А Л А

25 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Сумської обласної державної телерадіокомпанії, треті особи: Державний комітет телебачення і радіомовлення України, Управління Державної казначейської служби України у м. Суми Сумської області, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 16 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково: стягнув на її користь із Сумської обласної державної телерадіокомпанії (далі − Сумська ОДТ) 63 тис. 164 грн 75 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; вирішив питання розподілу судових витрат; у задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовив.

Апеляційний суд Сумської області 27 січня 2016 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2015 року в частині вимог ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінив: стягнув на її користь із Сумської ОДТ 22 тис. 509 грн 62 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 14 березня 2014 року по 6 серпня 2014 року включно, з утриманням з цієї суми податку та інших обов'язкових платежів при виплаті; вирішив питання розподілу судових витрат; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 14 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 січня 2016 року залишила без змін.

30 квітня 2017 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 січня 2016 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 47, 116, 117, 2371 Кодексу законів про працю України (далі − КЗпП України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених норм матеріального права.

На підтвердження своїх вимог заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня, 3 липня, 25 грудня 2013 року, 29 січня, 16 квітня, 25 червня, 30 жовтня, 10 грудня 2014 року, 25 березня, 3 червня, 1, 15 липня, 12, 19 серпня, 15 жовтня, 18 листопада 2015 року, 8 червня 2016 року, 23 січня, 1 березня 2017 року та постанови Верховного Суду України від 3 липня 2013 року, 22, 29 січня 2014 року, 21 січня, 1 квітня 2015 року, 14 грудня 2016 року, 18 січня 2017 року.

Водночас ОСОБА_4 просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень.

Оскільки заявницею не пропущено встановлений статтею 356 ЦПК України, строк для подання заяви про перегляд судових рішень, підстави для задоволення її клопотання відсутні.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено позивачці в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 5 липня 2013 року по 13 березня 2014 року, то зазначені обставини повторно не підлягають доказуванню у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в цій частині позовних вимог ОСОБА_4 Установивши, що виплату належних позивачці сум, стягнутих на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 березня 2014 року, проведено відповідачем лише 7 серпня 2014 року, суди дійшли висновку, що на підставі статті 117 КЗпП України на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток з дати ухвалення судового рішення по день фактичного розрахунку.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року, 18 листопада 2015 року та 8 червня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах судові рішення та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданих для порівняння ухвалах від 23 січня 2013 року, 30 жовтня 2014 року, 25 березня, 3 червня, 1 і 15 липня 2015 року, 23 січня, 1 березня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, які встановивши, що відповідачами не проведені розрахунки нарахованих сум належних працівникам при звільненні у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, дійшли висновків про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивачів з наступного дня після пред'явлення працівником вимоги про проведення розрахунку по день постановлення судового рішення, згідно зі статтею 117 КЗпП України.

У справах, в яких постановлено зазначені ухвали, та в справі про перегляд якої подано заяву, наявні різні фактичні обставини, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах.

В ухвалах від 3 липня, 25 грудня 2013 року, 29 січня, 16 квітня, 10 грудня 2014 року, 12 і 19 серпня та 15 жовтня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, які встановивши, що відповідачами виконано судові рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з порушенням строків виконання таких рішень, дійшли висновків про стягнення середнього заробітку за період з наступного дня після ухвалення судових рішень по день фактичного розрахунку.

Зазначені ухвали не свідчать про різне застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 3 липня 2013 року, 22 і 29 січня 2014 року, 21 січня і 1 квітня 2015 року, 14 грудня 2016 року та 18 січня 2017 року (справи № 6-64цс13, 6-159цс13, 6-144цс13, 6-195цс14, 6-41цс15, 6-788цс16, 6-2912цс16) містяться правові висновки, згідно з якими відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог. У разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Сумської обласної державної телерадіокомпанії, треті особи: Державний комітет телебачення і радіомовлення України, Управління Державної казначейської служби України у м. Суми Сумської області, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 27 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко