22-ц/775/774/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Мирошниченко Ю.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за клопотанням Товариства з обмеженою відповідальністю «Солюшен Фінанс» про надання дозволу на примусове виконання рішення Міжрегіонального арбітражного суду від 04 серпня 2014 року у справі про стягнення заборгованості з Приватного акціонерного товариства «Азовзагальмаш», за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Солюшен Фінанс» на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ТОВ «Солюшен Фінанс» звернулося до суду із клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення Міжрегіонального арбітражного суду від 04 серпня 2014 року по справі № 38/2017 ВТ, згідно з яким з ПрАТ «Азовзагальмаш» на користь «Торговий двір Армавірського заводу важкого машинобудування» заборгованості за контрактом № ПР-06395 від 20.04.2011р. у розмірі 4612346,22 рублів, 115942,63 рублів компенсації з арбітражного збору. В обґрунтування клопотання стягувач - ТОВ «Солюшен Фінанс», як особа, що набула право вимоги до ПрАТ «Азовзагальмаш», посилався на невиконання боржником чинного рішення арбітражу в добровільному порядку.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 серпня 2017 року клопотання ТОВ «Солюшен Фінанс» про надання дозволу на примусове виконання рішення Міжрегіонального арбітражного суду від 04 серпня 2014 року залишено без розгляду і повернуто заявнику на підставі ч. 4 ст. 394 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ТОВ «Солюшен Фінанс», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити питання на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Солюшен Фінанс» - ОСОБА_2, який підтримав доводи скарги, заперечення проти скарги представника ПрАТ «Азовзагальмаш» - ОСОБА_3, вивчивши додаткові пояснення заявника і заперечення заінтересованої особи-боржника, дослідивши письмові матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції врахував, що спрямоване суду клопотання стягувача про надання дозволу на примусове виконання рішення Міжрегіонального арбітражу було направлено до суду без виконавчого документа, обовязкового для долучення згідно із вимогами міжнародних угод, ратифікованих Україною, в тому числі Київської Угоди 1992р. Враховуючи неможливість розгляду клопотання по суті за відсутності цього необхідного документу, а також відомостей про дату набрання рішенням чинності, суд, керуючись вимогами ч. 4 ст. 394 ЦПК України, прийняв процесуальне рішення про залишення клопотання ТОВ «Солюшен Фінанс» без розгляду і повернення його заявнику.

З такими висновками суду не можна не погодитись, з огляду на наступне.

За статтею 390 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 391 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред'явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Згідно зі ст. 394 ЦПК України клопотання про визнання та виконання іноземного арбітражного рішення подається в письмовій формі і має містити:

1) найменування особи, що подає клопотання, зазначення її місце знаходження;

2) найменування боржника, зазначення його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні;

3) мотиви подання клопотання.

До клопотання про надання дозволу на примусове виконання арбітражного рішення додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 9 Конституції України міжнародні договори, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, входять до національного законодавства України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що містяться в законодавстві України про арбітраж, то застосовуються правила міжнародного договору.

Розяснення з приводу застосування судами нормативно-правових актів, що регулюють розвязання спорів даної категорії, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України».

Як розяснено в п. 3 цієї постанови N 12, суди повинні з'ясовувати наявність міжнародних договорів про взаємне надання правової допомоги між Україною і державою, про визнання й виконання рішення суду чи арбітражу якої надійшло клопотання.

Кожна Договірна Держава, як це обумовлено ст. ІІІ Нью-Йоркської Конвенції визнає арбітражні рішення як обов'язкові і виконує їх відповідно до процесуальних норм тієї території, де проситься визнання і приведення у виконання цих рішень.

В сенсі виниклого питання з визнання акту міжнародного комерційного арбітражу (щодо господарської діяльності) обовязковим для виконання на території України, належними правовими актами регулятивного характеру є, зокрема, такі міжнародні договори, до яких приєдналась Україна:

- Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних зі здійсненням господарської діяльності, підписана урядами держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у м. Києві 20 березня 1992р. (далі - київська Угода). До учасниць даної Угоди належать республіки Білорусь, Вірменія, Таджикистан, Казахстан, Туркменистан, Узбекистан, Киргизька Республіка, Російська Федерація та Україна;

- Конвенція про визнання й виконання іноземних арбітражних рішень, укладена у м.Нью-Йорку в 1958р. (далі - нью-йоркська Конвенція).

За змістом п. 7 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 12: при вирішенні питання про прийняття до розгляду клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду (арбітражу) судам відповідно до вимог ст.137 ЦПК необхідно перевіряти, чи відповідають їх форма та зміст і додані до них документи вимогам певного міжнародного договору та Указу. Таке клопотання повинно мати письмову форму і містити:

а) найменування стягувача, а також його представника (якщо клопотання подається останнім), вказівку про місце їх проживання, а якщо стягувач є юридичною особою, - про її місцезнаходження;

б) найменування боржника і вказівку про місце його проживання, а якщо він є юридичною особою, - про її місцезнаходження (місцезнаходження майна боржника на території України, якщо місцем його проживання чи перебування не є Україна);

в) прохання стягувача про дозвіл на примусове виконання, а в тому разі, коли раніше рішення вже виконувалось, - вказівку на те, в якій частині або з якого часу потрібне його виконання.

До клопотання мають бути додані всі документи, передбачені відповідним міжнародним договором, зокрема:

- рішення іноземного суду або його засвідчена копія та офіційний документ про те, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню, або про те, що воно підлягає виконанню до набрання законної сили (якщо цього не видно з самого рішення), а також належно засвідчені оригінал арбітражного рішення або його копія, а якщо цього вимагає відповідний міжнародний договір, - і офіційний документ про те, що воно набрало законної сили;

- документ, із якого видно, що сторона, проти якої постановлено рішення і яка не брала участі у процесі, була в належному порядку і своєчасно викликана в суд, а в разі її

процесуальної недієздатності була належним чином представлена (мала уповноваженого представника). Виклик у судове засідання може підтверджуватись оригіналом або засвідченою копією документа, за допомогою якого мав здійснюватися виклик згідно з міжнародним договором або законодавством держави, де розглядалася справа;

- документ, що підтверджує часткове виконання рішення на час його пересилання, а згідно з київською Угодою - ще й виконавчий документ.

Відповідно до ст. 8 Київської Угоди, до учасниць якої належать, в тому числі, Російська Федерація та Україна: виконання рішення відбувається за клопотанням заінтересованої Сторони. До клопотання додаються: належним чином завірена копія рішення, про примусове виконання якого порушене клопотання; офіційний документ про те, що рішення набуло чинності, якщо це не випливає з тексту самого рішення; докази про повідомлення іншої Сторони про процес; виконавчий документ.

Цим спростовуються доводи ТОВ «Солюшен Фінанс» щодо правової необовязковості долучення до клопотання виконавчого документу для розгляду питання по суті.

Відповідно до ч. 4 ст. 394 ЦПК України суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додано до нього, особі, що його подала.

Клопотання ТОВ «Солюшен Фінанс» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, як правильно виявив суд першої інстанції, було подане з порушенням наведених вище норм щодо його оформлення, оскільки до пакету документів не був долучений виконавчий лист, про що за обовязкове визначила Київська Угода, в якій Російська Федерація є державою-учасницею міжнародного договору, за яким Україна взяла на себе обов'язок про визнання і виконання судових рішень іншої договірної сторони.

Дані обставини унеможливили розгляд по суті згідно із ст. 395 ЦПК України питання щодо визнання - надання юрисдикційному акту іноземної держави сили і значення рішення вітчизняного суду.

Відтак, колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги стягувача, що стверджує про надання повного необхідного пакету документів для вирішення постановленого перед судом питання визнання рішення Міжрегіонального арбітражного суду і надання дозволу на його примусове виконання на території України.

Регулювання правил видачі виконавчого листа на примусове виконання прийнятих на території Російської Федерації рішень міжнародних комерційних арбітражів (третейських судів) вбачається в загальних нормах видачі виконавчого листа в розділі VII Арбітражного процесуального кодексу РФ і в положеннях ст. 236 цього кодексу, де, зокрема, визначена процесуальна можливість отримання виконавчого листа за заявою сторони, на користь якої ухвалено рішення у спорі, що виник з підприємницької діяльності і іншої економічної діяльності - в арбітражному суді субєкту Російської Федерації, на території якого прийнято рішення третейського суду, або в арбітражному суді субєкту Російської Федерації за місцем знаходження сторони третейского розгляду, на користь якої прийнято рішення.

Разом з тим, як до суду першої інстанції, так і в апеляційному суді заявником не надано доказів відмови суду на території Російської Федерації про видачу стягувачеві виконавчого документу, обумовленого київською Угодою і необхідного для вирішення питання про визнання і виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу на території України за місцезнаходженням боржника.

Крім того, колегія суддів погоджується із твердженням в оскаржуваній ухвалі суду про неможливість вирішити питання про дотримання заявником строку подачі клопотання в порядку глави 1 розділу VII ЦПК України, оскільки конструкція ст. 391 ЦПК України вказує на визначальний момент відліку часу на подання такого клопотання - день набрання законної сили, а певної дати набрання рішенням арбітражу чинності не відзначено як в змісті самого рішення від 04.08.2014р. (резолютивна частини містить тільки вказівку на негайне його виконання а.с. 55), так і в долученій довідці від 06.07.2017р., де лише констатовано, що рішення арбітражу є остаточним і таким, що набуло чинності (а.с. 95).

Відтак, суд першої інстанції правильно ухвалив процесуальне рішення про залишення без розгляду оформленого не в повній мірі належним чином клопотання, що ґрунтується на вимогах ч. 4 ст. 394 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду, як така, що постановлена з дотриманням порядку, встановленого процесуальним законом, - залишенню без змін.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Солюшен Фінанс» відхилити.

Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набуває чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Г.Л.Гаврилова

ОСОБА_4