Номер провадження: 22-ц/785/5919/17
Номер справи місцевого суду: 2-4405/10
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

при секретарі - Ярахмедові Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2010 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИЛА:

16.06.2010 року, публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет застави, а саме: стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі 486 878,59 гривень і звернення стягнення на заставне майно - автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2007 року виготовлення № НОМЕР_1 (далі-автомобіль), власником якого є відповідачка ОСОБА_2

Позов обґрунтовано тим, що 19.02.2008 року між Банком і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №5.16322 (далі-кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 48 000 доларів США на строк 72 місяці зі сплатою 13% річних для придбання автомобіля.

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 19.02.2008 року укладені договори поруки між Банком та ОСОБА_5 й ОСОБА_4, а також договір застави рухомого майна від 19.02.2008 року між Банком та ОСОБА_2

Посилаючись на те, що Банк умови зобов'язань виконав й видав позичальнику грошові кошти, а позичальник умови зобов'язання належним чином не виконувала й допустила заборгованість з повернення кредиту та сплати відсотків, поручителі зобов'язались солідарно відповідати перед Банком на невиконання/неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, у заставу передано автомобіль на придбання якого видані кредитні кошти, Банк просив позов задовольнити.

Представник Банка у судовому засіданні в суді першої інстанції позов підтримав.

Відповідач ОСОБА_4 не заперечував проти позову у судовому засіданні в суді першої інстанції (а.с.67).

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_5 не приймали участі у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.12.2010 року позов задоволено: суд солідарно стягнув з відповідачів на користь Банка заборгованість у розмірі 486 878, 59 гривень, а також судові витрати. В рахунок погашення суми боргу суд звернув стягнення на автомобіль.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність рішення суду, відсутність доказів направлення їй вимоги про дострокове погашення кредиту і відсутність ухвали суду про заміну сторони виконавчого провадження, договору факторингу й додатків до цього договору, часткове погашення боргу у липні 2011 року у зв'язку із реалізацією предмета застави, крім того, перед укладенням договору Банк не повідомив про орієнтовну сукупну вартість кредиту, кількість кредитів, їх частоту та обсяги щодо виплати суми відсотків за користування кредитом, Банк ввів її в оману з метою у подальшому стягувати заборгованість по відсоткам, суд не застосував строк позовної давності у частині стягнення пені.

Відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_4, у встановленому законом порядку, рішення суду від 06.12.2010 року не оскаржили.

Рішення суду першої інстанції у частині підлягає залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

За змістом ст. 308 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Банк просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором, звернути стягнення на предмет застави, а саме: стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 486 878,59 гривень і звернути стягнення на заставне майно - автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2007 року виготовлення № НОМЕР_1, власником якого є відповідачка ОСОБА_2 з тих підстав, що Банк умови зобов'язань виконав й видав позичальнику грошові кошти, а позичальник умови зобов'язання належним чином не виконувала й допустила заборгованість з повернення кредиту та сплати відсотків (а.с. 1-3).

Суд, задовольняючи позов у повному обсязі виходив з того, що між сторонами існують зобов'язання, які випливають з кредитного договору, договорів поруки та договору застави, при цьому, позичальник ОСОБА_2 порушила умови зобов'язання, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість з повернення кредиту, процентів, крім того, за порушення умов зобов'язання нарахована пеня, які підлягають стягненню, зокрема із позичальника ОСОБА_2 (а.с.68-70).

Колегія суддів погоджується з висновком суду у частині стягнення заборгованості із позичальника ОСОБА_2, а також у частині звернення стягнення на предмет застави зважаючи на наступне.

Між сторони виникли правовідносини із зобов'язань, які регулюються нормами ЦК України.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.ст. 525 ч.1, 526 ч.1, 610 ч.1, 611 ч.1 п.3, 612 ч.1, 1048 ч.1, 1049 ч.1, 1054 ч.1 ЦК України).

Виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою, заставою. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 546 ч.1, 572 ч.1, 589 ч.ч.1,2, 590 ч.ч.1,2 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 19.02.2008 року між Банком і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №5.16322, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 48 000 доларів США на строк 72 місяці зі сплатою 13% річних для придбання автомобіля. Останній платіж, згідно графіку повернення кредиту та сплати відсотків, мав буди здійснений 19.02.2014 року (а.с.6-8).

Договором №1 від 16.02.2009 року між Банком та позичальником ОСОБА_2 внесені зміни до кредитного договору (а.с.10-14).

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 19.02.2008 року укладені договори поруки між Банком та ОСОБА_5 й ОСОБА_4, а також договір застави рухомого майна від 19.02.2008 року між Банком та ОСОБА_2

За договором застави рухомого майна від 29.02.2008 року, позичальник ОСОБА_6 передала в заставу спірний автомобіль вартістю 193 920 гривень. Відповідно до умов цього договору Банк, як заставодержатель, за порушення позичальником і заставодавцем умов кредитного договору набуває право звернення стягнення на предмет застави (розділ 6 договору, а.с.21-23).

У грудні 2009 року Банк надіслав позичальнику ОСОБА_2 вимогу про повне дострокове погашення кредиту у зв'язку із порушенням умов кредитного договору (а.с.25,29).

Станом на 09.06.2010 року у позичальника виникла заборгованість з повернення кредиту та процентів у розмірі 486 878,59 гривень, з яких 337 853,21 гривень заборгованість по кредиту, 53 996,69 гривень заборгованість по процентам, 3 016,48 гривень проценти за фактичне (неправомірне) користування кредитом, крім того, Банк нарахував пеню за порушення умов зобов'язання у розмірі 92 012,21 гривень (а.с.66).

Зважаючи на те, що між Банком і позичальником ОСОБА_2 виникли зобов'язання із кредитного договору від 19.02.2008 року та договору застави рухомого майна від 19.02.2008 року, позичальник ОСОБА_2 порушила умови зобов'язання і станом на 14.06.2010 року (час звернення Банка із позовом до суду) допустила заборгованість з повернення кредиту та відсотків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, як у частині стягнення заборгованості із позичальника, так і у частині звернення стягнення на предмет застави.

Доводи ОСОБА_2 у скарзі про те, що: відсутні докази направлення їй Банком вимоги про дострокове погашення кредиту; в матеріалах справи відсутні ухвала суду про заміну сторони виконавчого провадження, договір факторингу та додатки до цього договору; у липні 2011 року, за рахунок реалізації предмета застави - автомобіля, відбулося часткове погашення боргу у розмірі 19 000 доларів США і на даний час кредитору перераховано 29 413,38 доларів США; перед укладенням договору Банк письмово не повідомив її про орієнтовну сукупну вартість кредиту, кількість кредитів, їх частоту та обсяги щодо виплати суми відсотків за користування кредитом; Банк ввів її в оману з метою у подальшому стягувати заборгованість по відсоткам; суд не застосував строк позовної давності у частині стягнення пені; розмір пені у позовній заяві не відповідає розміру пені у розрахунках, - не заслуговують на увагу з таких підстав.

Матеріали справи містять докази того, що 16.12.2009 року Банк надіслав позичальнику ОСОБА_2 вимогу про повне дострокове погашення кредиту, яка вручена відповідачці 22.12.2010 року, що підтверджується належними та допустимими доказами (а.с.25,29).

Всупереч ст.ст. 57-60 ЦПК України, ОСОБА_2, належними і допустимими доказами зазначені обставини не спростувала.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції станом на час його прийняття, тобто станом на 06.12.2010 року.

Стадія примусового виконання рішення суду під час якої відбулася заміна сторони виконавчого провадження на підставі договору факторингу, у даному випадку, не є предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

Реалізація предмета застави і часткове погашення боргу відбулися в липні 2011 року також виходять за межі перегляду рішення суду від 06.12.2010 року (ст. 303 ч.1 ЦПК України).

В матеріалах справи наявний додаток №2 до кредитного договору від 19.02.2008 року про розрахунок сукупної вартості кредиту, підписаний ОСОБА_2, який належними та допустимими доказами не спростований (а.с.9).

У встановленому законом порядку кредитний договір від 19.02.2008 року з підстав введення в оману не оспорено й не визнано недійсним.

Позовна давність, в силу ст. 267 ч.2 ЦК України, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зроблено до винесення ним рішення.

ОСОБА_2 знала про розгляд справи 06.12.2010 року, що підтверджується належним доказом, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення суду першої інстанції від 01.11.2010 року (а.с.63). Однак в період з 01.11.2010 року по 06.12.2010 року ОСОБА_2 не скористалась своїм правом, передбаченим ст. 267 ч.2 ЦК України, й не заявила суду про застосування строку позовної давності у частині вимог про стягнення пені. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ч.ч.1,2 ЦПК України). Банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором і у позовній заяві просив стягнути, зокрема пеню у розмірі 92 012,21 гривень, а на підтвердження своїх вимог надав розрахунки по пені станом на 09.06.2010 року (а.с.1-3,66). Відповідачка ОСОБА_2, як сторона у справі, належними та допустимими доказами не спростувала розрахунків пені у розмірі 92 012,21 гривень, про стягнення якої просив Банк.

Інших, правових доводів, апеляційна скарга не містить.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 і про звернення стягнення на предмет застави, рішення суду відповідає вимогам закону, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду у частині залишає без змін з підстав, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Законність та обґрунтованість рішення суду у частині стягнення заборгованості із поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в силу ст. 303 ч.1 ЦПК України, колегія суддів не перевіряла, оскільки останні не подавали апеляційні скарги на рішення суду й не уповноважували ОСОБА_2 на представництво їх інтересів в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308 , 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2010 року у частині стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат з ОСОБА_2,

звернення стягнення на предмет застави - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська Є.С. Сєвєрова