Справа № 522/4512/14-ц
Провадження № 2/522/3894/17
30 жовтня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.
при секретарі Іскрич В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-
У березні 2014 року позивач звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2, зазначивши в його обґрунтування, що 28 листопада 2003 року між ним та відповідачем був укладений договір позики у формі розписки, в присутності свідків, згідно з яким позивач передав, а відповідач прийняла в борг грошові кошти у сумі 45 000 доларів США із зобовязанням повернути їх до 28 січня 2004 року.
Посилаючись на те, що в установлений строк відповідач грошові кошти не повернула, до теперішнього часу грошові зобовязання не виконала, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість станом на 02 вересня 2014 року в розмірі 585 389 гривень 68 копійок та проценти за прострочення виконання зобовязання у розмірі 158 055 гривень 12 копійок.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
16 вересня 2015 року, рішенням апеляційного суду Одеської області скасовано заочне рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 16 вересня 2014 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, тому суд вважає за можливе, у відповідності до ст. 224 ЦПК України, та зі згоди представника позивача, провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у формі розписки, згідно якої Позивач передав, а Відповідач прийняв грошові кошти у сумі 45.000,00 (сорок п'ять тисяч) доларів США із зобов'язанням повернути таку ж саму суму коштів до 28.01.2004 року.
Частиною 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Згідно з п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
У розписці відповідач зобовязалася повернути кошти до 26 березня 2016 року проте зобовязання не виконала.
Станом на 02.09.2014 року офіційний курс долара США до національної грошової одиниці України, гривні складав 1.300,8652 грн. за 100 доларів США.
Таким чином сума боргу складає 45.000,00 х 13,008652 = 585.389,34 грн.
Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Таким чином, грошова сума процентів за прострочення виконання зобов'язання від суми боргу 585.389,34 грн. складає 159.055,12 грн., виходячи з розрахунку 3% річних, що складає 17.561,68 грн., за 9 років користування грішми.
Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З вищевказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 18 березня 2014 року, тобто зі спливом передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, тому 09.08.2016 року позивач додатково надав до районного суду клопотання про поновлення строку на звернення до суду, посилаючись на те, що він пропустив строк звернення до суду з поважних причин, оскільки захворів та декілька разів на рік проводить лікування, що підтверджується відповіддю від 09.06.2016 року № 01-01-10/5068.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про наявність підстав щодо задоволення клопотання позивача про поновлення строків, оскільки вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.
Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового боргу та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
На підставі викладеного, керуючись: ст.ст.10, 11, 60, 81, 88, ч.3 ст.209, ст. ст. 213-215, 217, 218, 224-226 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в сумі 585 389,34 гривні (пятсот вісімдесят пять тисяч триста вісімдесят девять) гривень 34 копійки.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за весь час прострочення виконання зобовязання в сумі 158 055,12 гривень (сто пятдесят вісім тисяч пятдесят пять) гривень 12 копійок.
Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3210, 40 гривень
Заява про перегляд заочного рішення, може бути подана відповідачем до Приморського районного суду м. Одеси протягом 10-ти днів, після отримання копії рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення суду може бути оскаржено в апеляційний суд Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення ухвали про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.
Суддя Бойчук А.Ю.