РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2017 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Войтович Г.В.,

позивача-1 (представника позивача-2) ОСОБА_1,

представника позивачів ОСОБА_2,

представника відповідача-1 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 грудня 2015 р. помер ОСОБА_7, який доводиться батьком позивачеві ОСОБА_1 та сином позивача ОСОБА_4 Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки № 6 загальною площею 0,0582 га, розташованої за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернівська сільська рада, садівниче товариство «Ювілейний». При зверненні позивачів до нотаріуса зясувалось, що за життя ОСОБА_7 залишив заповіти: від 31 березня 2015 р., за яким заповідав все своє майно ОСОБА_5; від 13 листопада 2015 р., яким заповідав земельну ділянку ОСОБА_6

Позивачі вважають, що волевиявлення ОСОБА_7 станом на час посвідчення заповітів не було вільним, оскільки він зловживав алкоголем, неодноразово лікувався у наркодиспансері, перебував на обліку у психоневрологічному диспансері. У період запою із ним мешкала ОСОБА_8, яка також мала квартиру в одному підїзді із ОСОБА_7, та також зловживала алкоголем. Син ОСОБА_8 ОСОБА_5 із ними ніколи не мешкав. У червні 2014 р. ОСОБА_7 захворів на онкологічну хворобу «карцинома гортані», внаслідок чого проходив хіміотерапію, вживав різні препарати, які оплачувала його сестра ОСОБА_6 Інвалідність ОСОБА_7 отримав 11 листопада 2015 р. за півтора місяці до смерті.

У період з січня по квітень 2015 р. ОСОБА_7 перебував в запої, глибокій депресії через виїзд його матері ОСОБА_9 на лікування за межі України. Після повернення ОСОБА_9 побачила сина у пригніченому стані, з явними порушеннями психіки, що можуть підтвердити свідки. Позивачі вважають, що ОСОБА_7 потрапив під вплив ОСОБА_8, яка надавала йому алкогольні напої, через що він не віддавав звіту своїм діям та не міг керувати ними.

З початку 2015 р. стан здоровя ОСОБА_7 погіршувався, він відмовлявся проходити лікування в онкологічній лікарні, восени 2015 р. в нього зявились постійні головні болі, безсоння, але він продовжував вживати спиртні напої. Потім йому надавалися обезболювальні препарати, інєкції, що містили обезболювальні наркотичні речовини. Його свідомість була неясна, він був пригнічений, агресивний, практично не міг говорити.

Крім того, ОСОБА_7 за життя бажав залишити своє майно доньці та матері, проте заповіти склав на інших осіб, що для позивачів було несподівано.

З наведених підстав позивачі просили визнати недійсними заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10 від 31.03.2015, заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_11 від 13.11.2015, визнати за позивачами право власності по ? частині квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, визнати за позивачами право власності по 0,0291 га земельної ділянки № 6 для індивідуального садівництва, розташованого за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернівська сільська рада, садівниче товариство «Ювілейний».

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка водночас є представником позивача ОСОБА_4, підтримала позов, пояснила, що померлий ОСОБА_7 є її батьком. У 2014 році він захворів на онкологічне захворювання, після чого постійно перебував у депресії, зловживав алкоголем, з приводу чого неодноразово лікувався. ОСОБА_8 була його сусідкою по підїзду, іноді позивач бачила її у батька вдома, вони разом вживали алкоголь. Станом на 31.05.2015 її батько знаходився у постійному алкогольному спянінні, був агресивним. Вона його бачила у той час, т.я. відвідувала його, приносила їжу. Коли був тверезим, то вів себе неадекватно, агресивно, плутав імена та дати. Він за життя висловлював намір залишити все своє майно їй та матері, а тому наявність заповітів стало шоком для позивача.

Представник позивачів адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні також підтримала позовні вимоги, зазначила, що підставою позову є відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_7 на час складання заповітів, він не міг розуміти свої дії та керувати ними, оскільки страждав алкоголізмом, хворів на онкологічне захворювання. Дані обставини підтверджено висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 05.09.2017 № 456. Просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що його мати ОСОБА_8 біля 13 років проживала у цивільному шлюбі із ОСОБА_7 В 2015 р. ОСОБА_7 повідомив його про намір залишити заповіт. Поведінка ОСОБА_7 була адекватною, він чітко висловлювався, будь-яких психічних розладів відповідач не помічав. Зазначив, що його мати лікувалась від алкоголізму у 20072008 р.р. ОСОБА_7 також лікувався від алкоголізму приблизно у цей період часу. У 2014 р. ОСОБА_7 захворів на онкологічне захворювання, його лікувала мати та сестра. У березні 2015 р. відповідач навідував ОСОБА_7, у той час ОСОБА_7 проходив лікування в онкологічній лікарні. Будь-яких змін у його житті не було, фізичний стан ОСОБА_7 погіршувався, а психічний стан був у нормі. У березні 2015 р. ОСОБА_7 не вживав алкоголь, пив останні 2-3 тижні перед смертю. Вказав, що ОСОБА_7 повністю віддавав звіт своїм діям. Просив у позові відмовити. У судове засідання, призначене на 10 листопада 2017 р., не зявився, причини неявки суду не повідомив. Суд, з урахуванням думки учасників процесу, які зявилися у судове засідання, вважав за можливе закінчити розгляд справи у відсутність відповідача ОСОБА_5, з урахуванням того, що у судовому засіданні брав участь його представник ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах, іноді зловживали алкогольними напоями, проте це не впливало на можливість ОСОБА_7 керувати своїми діями. Нотаріус при посвідченні заповіту від 31.03.2015 пересвідчився у його дієздатності. Син ОСОБА_8 ОСОБА_5 навідував їх та допомагав, в них були нормальні стосунки. Рішення про складання заповіту на імя ОСОБА_5 ОСОБА_7 прийняв самостійно без пояснення причин. Зазначив, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 05.09.2017 № 456 не є доказом відсутності волевиявлення ОСОБА_7 на посвідчення заповітів, оскільки в кожної людини можуть бути ті чи інші психологічні розлади, що не є підставою для визнання заповітів недійсними.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, надіслала суду письмові пояснення, за змістом яких її рідний брат ОСОБА_7 почав зловживати алкоголем з 2000 р. Спочатку його лікували неофіційно, запрошували лікарів, але з 2008 р. стали офіційно його лікувати у наркологічному диспансері, де він був госпіталізований. Брат страждав запоями, у стані депресії погрожував вчиненням суїциду, в нього було відсутнє бажання жити, потім стали проявлятися ознаки агресії. Двічі він лікувався у психоневрологічному диспансері та обласній психіатричній лікарні. Його такий психічний стан виникав періодами та особливо загострився з літа 2014 р., коли йому поставили діагноз «карцинома гортані». Він з цього часу безконтрольно вживав алкоголь, настойку бояришнику, що призводило його до стану фізичної слабкості, депресії, він майже не покидав квартири. ОСОБА_8 була його сусідкою по підїзду, з якою вони разом вживали алкоголь. Сімейних стосунків вони не мали. Коли мати повернулась від неї у квітні 2015 р., то знайшла ОСОБА_7 у сильному запої, у той час в ОСОБА_8 помер дідусь і десь 40 днів вони безпробудно пили, брат припинив лікування в онкології, постійно палив, нічого не міг чітко пояснити, де був в попередні дні, що їв, чому не лікувався, про заповіт нічого не казав. У жовтні 2015 р. відповідач приїхала до Запоріжжя, та займалася оформленням пенсії. Стан брата погіршився, була інтоксикація, головний біль, не міг спати, погано розмовляв, не лікувався. Вона організувала його лікування, йому робили обезболювальні уколи, але він все одно вживав алкоголь. Потім їй мати повідомила про те, що брат склав на її імя заповіт на земельну ділянку. Такі дії вона може пояснити хворобливим станом психіки. Проти задоволення позову не заперечувала. Просила розглянути справу за її відсутності. За таких обставин суд, з урахуванням думки учасників процесу, які зявились у судове засідання, вважав за можливе розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

29 грудня 2015р. помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього, виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 30 грудня 2015 р., актовий запис № 8976 (арк. справи 8).

Позивач ОСОБА_1 доводиться померлому донькою, підтвердженням чого є свідоцтво про народження ОСОБА_12, видане Орджонікідзевським відділом ЗАГС м. Запоріжжя 26 квітня 1980 р., актовий запис № 703 (арк. справи 10), свідоцтво про одруження між ОСОБА_13 та ОСОБА_12, видане виконкомом Малоглумчанської сільської ради Емільчинського району Житомирської області, актовий запис № 6 від 23 жовтня 2004 р., за яким дружина після одруження змінила прізвище на ОСОБА_8 (арк. справи 11).

Позивач ОСОБА_4 доводиться померлому матірю, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_7, виданим повторно Северським відділом Комітету ЗАГС адміністрації Томської області 16 листопада 2006 р., актовий запис № 1599 від 21 грудня 1956 р. (арк. справи 9).

Після смерті ОСОБА_7 залишилася спадщина у вигляді ? частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 6 грудня 1995 р., укладеного між ОСОБА_14 як продавцем та ОСОБА_15, ОСОБА_7 як покупцями, на Запорізькій товарній біржі «ТОРГ-ІНВЕСТ», зареєстрованому в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 27 грудня 1995 р. (арк. справи 16), та земельної ділянки № 6 загальною площею 0,0582 га, розташованої за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернівська сільська рада, садівниче товариство «Ювілейний», що належала померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 14 квітня 2009 р., зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02 (арк. справи 18, 1923).

12 січня 2016 р. позивач ОСОБА_9 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_16 із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті її сина ОСОБА_7 (арк. справи 84), вказаним приватним нотаріусом було заведено спадкову справу № 1/2016 (арк. справи 83109).

21 червня 2016 р. ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_16 із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті її сина ОСОБА_7 (арк. справи 102103).

Проте, при зверненні до нотаріуса зясувалось, що за життя ОСОБА_7 залишив заповіти:

від 31 березня 2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10, № за реєстром 578, за яким заповідав все своє майно, що буде йому належати на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, відповідачеві ОСОБА_5 (арк. справи 88);

від 13 листопада 2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_16, № за реєстром 4946, яким заповідав земельну ділянку загальною площею 0,0582 га, розташованої за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернівська сільська рада, садівниче товариство «Ювілейний», кв. 10, діл. 6, відповідачеві ОСОБА_6 (арк. справи 105 зворот).

9 червня 2016 р. відповідач ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_16 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 (арк. справи 100).

27 червня 2016 р. відповідач ОСОБА_6 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_16 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 (арк. справи 103104).

29 листопада 2016 р. позивачі звернулись до суду із позовом про визнання вказаних вище заповітів недійсними.

Статтею 1257 ЦК України визначені підстави для визнання заповіту недійсним, а саме: заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У судовому засіданні було встановлено, що, дійсно, на час складання та підписання заповітів від 31.03.2015 та від 13.11.2015 ОСОБА_7 страждав на певні захворювання, які суттєво впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що знайшло своє підтвердження дослідженими у справі доказами, а саме показаннями свідків, медичною документацією та висновком посмертної судово-психіатричної експертизи.

Так, свідок ОСОБА_17, яка є знайомою ОСОБА_9 та ОСОБА_7 по колишній роботі, будучі попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, пояснила суду, що починаючи з січня 2015 р., коли ОСОБА_9 поїхала за межі України, вона спілкувалась із ОСОБА_7, надавала йому продукти харчування та кошти на обстеження. З лютого 2015 р. стан ОСОБА_7 погіршився, вона приходила до нього додому, але він не відчиняв двері, не брав слухавку телефону. Коли вона потрапила до його квартири, він був на підпитку. Вона відвідувала ОСОБА_7 1 раз на тиждень, а також телефонувала 2-3 рази на тиждень. Він майже завжди був пяний, що не заперечував, неадекватно відповідав на питання. 23.02.2015 вона йому телефонувала привітати зі святом, але він не розумів подій, розмовляв неадекватно. Вказувала, що в нього були періоди агресії. Також він казав їй, що до нього приходила мати, хоча мати у той час була за кордоном. У березні 2015 р. також була в нього вдома, бачила його у важкому стані, т.я. він зловживав алкоголем. Зазначила, що він не жив однією сімю із ОСОБА_8, вона лише іноді приходила до нього.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18, який доводиться двоюрідним братом померлому ОСОБА_7, будучі попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, пояснив, що у 2015 р. зустрічав ОСОБА_7 у стані алкогольного спяніння, він просив в нього гроші. Він знав від родичів, що ОСОБА_7 лікувався у наркологічному диспансері з приводу алкогольної залежності. Також зазначив, що він був агресивним, в нього були істерики, оскільки свідок не давав йому грошей. Щодо спадщини ОСОБА_7 завжди казав, що залишить все матері та доньці. ОСОБА_8 він не знав, а побачив лише на похоронах ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_19, будучі попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 є її приятелькою. ОСОБА_7 вона знає давно. 29.11.2014 вона разом з ОСОБА_6 навідували його на День народження, у той час він випивав, були періоди запою. У квітні 2015 р. свідок разом із своїм чоловіком відвідали ОСОБА_7 вдома. Він довго не відчиняв двері, після того, як відчинив, вони побачили його у стані алкогольного спяніння. Він пояснив, що їжу йому приносить мати, хоча мати була за кордоном на той час. ОСОБА_7 поводив себе неадекватно, втратив вагу, осунувся, багато палив та пив. Також свідок повідомила, що знає про лікування ОСОБА_7 у наркодиспансері, а також в онкологічній лікарні. Лікування оплачувала ОСОБА_6, але ОСОБА_7 рекомендацій лікарів не дотримувався, пив. Він не був буйним, а був безвольним. Вважає, що ОСОБА_8 скористалась таким станом ОСОБА_7, внаслідок чого він оформив заповіт на імя її сина.

Свідок ОСОБА_20, який доводиться чоловіком свідку ОСОБА_19, будучі попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, надав аналогічні показання. Зазначив, що разом з дружиною відвідував ОСОБА_7 приблизно у березні 2015 р., він був у стані алкогольного спяніння, на питання відповідав невпопад, погано мислив, його погляд був пространним. Квартира була у занедбаному стані, він жив у квартирі один. Про заповіти свідок нічого не знав.

Крім того, судом за клопотанням представника позивача також були витребувані та досліджені у судовому засіданні медична карта амбулаторного хворого № 90918 ОСОБА_7 з КУ «Запорізький обласний клінічний онкологічний диспансер» ЗОР (арк. справи 4647), відповідь КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» ЗОР від 15.02.2017 № 555 про стаціонарне лікування ОСОБА_7 (арк. справи 80), відповідь КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» від 15.03.2017 № 1170-дпв про відсутність знаходження ОСОБА_7 на обліку у лікаря-психіатра (арк. справи 123), які підтверджують стан здоровя ОСОБА_7, зокрема, те, що він двічі лікувався від алкоголізму, синдром залежності, а також страждав на онкологічне захворювання. Відповідно до актового запису про смерть ОСОБА_7 № 8976 від 30 грудня 2015 р., причиною смерті ОСОБА_7 є рак гортані ст. ІУ гр. ІУ (арк. справи 9293).

Ухвалою суду від 13 червня 2017 р. за клопотанням позивача у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_7, на вирішення якої були постановлені питання щодо здатності ОСОБА_7 на час складання та підписання заповітів від 31.03.2015 та від 13.11.2015 правильно розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та керувати ними та ін. питання (арк. справи 158160).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 456 від 5 вересня 2017 р., ОСОБА_7 на період складання заповітів 31.03.2015 та 13.11.2015, виявляв ознаки психічного розладу у вигляді психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, ускладнених соматичною патологією (рак гортані). Ступінь психічних розладів, що мали місце, у ОСОБА_7 у період складання заповітів 31.03.2015 та 13.11.2015 був таким, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, на правильність сприйняття фактів, що мають значення для їх складання (арк. справи 171180).

Судом не приймаються до уваги показання свідка ОСОБА_8, яка пояснила про сумісне проживання у цивільному шлюбі із ОСОБА_7 на протязі 12 років, самостійність прийняття ОСОБА_7 рішення про складання заповіту на користь ОСОБА_5, та нормальний й адекватний стан ОСОБА_7 на час посвідчення цього заповіту, оскільки вони суперечать іншим доказам у справі, що зазначені вище. Крім того, свідок ОСОБА_8 є зацікавленою особою у вирішенні справи, оскільки один із заповітів ОСОБА_7 склав на користь її сина ОСОБА_5, відповідача у справі.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що зібраними у справі доказами у їх сукупності підтверджено той факт, що ОСОБА_7 при складанні та підписанні спірних заповітів страждав на певні захворювання, які суттєво впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що відповідно до положень статті 225 ЦК України є підставою для визнання цих заповітів недійсними. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у цій частині є такими, що підлягають задоволенню.

Разом із тим, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивачів про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7, у рівних частках, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у встановлений законом строк звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У даному випадку нотаріусом не видавалось позивачам постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Також, у судовому засіданні не було встановлено перешкод для отримання такого свідоцтва позивачами. Зокрема, позивачі не посилались на відсутність документів, потрібних для вчинення нотаріальної дії, як-то відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

В цей же час, в силу вимог ст. 392 Цивільного кодексу України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Оскільки в даному випадку не доведено наявності умов, визначених ст. 392 ЦК України, для визнання за позивачами права власності на майно, а також, враховуючи, що приватний нотаріус не відмовляв позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину, тому суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання права власності є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Суд зазначає, що позивачі не позбавлені права звернутися після набрання даним рішенням суду законної сили, до приватного нотаріуса із заявами про видачу таких свідоцтв, і лише у разі відмови у їх видачі позивачі матимуть право визнати право власності на спадкове майно в судовому порядку.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, а саме у частині визнання недійсними заповітів ОСОБА_7 від 31.03.2015 та від 13.11.2015.

На підставі статті 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (немайнового характеру), а саме: з ОСОБА_5 на користь кожного позивача по 275,60 грн. та з ОСОБА_6 на користь кожного позивача по 275,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений 31 березня 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за № 578.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений 13 листопада 2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_16, зареєстрований в реєстрі за № 4946.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 275 (двісті сімдесят пять) гривень 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 10 листопада 2017 р.

Повний текст рішення виготовлений 15 листопада 2017 р.

Суддя А.В. Шалагінова