Провадження № 2/161/1005/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

26 квітня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Сіньчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 Н Є. про визнання свідоцтва про право на спадщину, виданим Другою Луцькою державною нотаріальною конторою 01.06.2012 року, недійсним та визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свій позов тим, що 13 березня 2008 року померла його матір ОСОБА_4. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

22.04.2008 року позивач звернувся до нотаріуса Горохівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За його зверненням нотаріусом була заведена спадкова справа (№ 44561271 у спадковому реєстрі). Від спадщини ОСОБА_3 не відмовлявся. Отже, вважається таким, що прийняв спадщину.

Весь час, ще з 1968 року, позивач проживав в спірній квартирі із своєю сімєю, користувався нею, повністю і своєчасно сплачував житлово-комунальні послуги, як і робить це по даний час. Якоїсь практичної необхідності оформлювати додаткові документи в нотаріуса не було, тому весь цей час вважав, що з документами все нормально.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України позивач прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем.

Проте нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, про що 28 жовтня 2016 року видав відповідну постанову за вих. №1865. З цієї постанови вбачається, що 13 серпня 2008 року до нотаріуса Горохівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звертався також інший спадкоємець - нині покійний брат позивача ОСОБА_3. На момент смерті матері брат в м. Луцьку і взагалі в Україні не проживав. Він ще за часів СРСР проживав на території Російської Федерації. На території Російської Федерації він і помер 17.06.2011 року. Позивач вказує, що з братом не підтримував відносин.

Згодом позивач виявив, що його мама (спадкодавець) за життя склала заповіт, яким лишила його права спадкування, а все своє майно заповіла брату ОСОБА_3.

Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обовязкову частку. Своє рішення нотаріус мотивував тим, що предявлений оригінал свідоцтва про право власності на квартиру № 81 як правовстановлюючий документ не має юридичної сили, так як ця квартира належить ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Луцькою державною нотаріальної конторою 01.06.2012 року за Р№ 2-694.

Позивач вказує, що йому невідомо яким чином дружина покійного ОСОБА_3 стала власником спірної квартири, адже свідоцтво про право власності на квартиру № 81, як правовстановлюючий документ, є чинним та діючим, незаконним чи недійсним в судовому порядку не визнавалося.

Оскільки даними діями фактично позбавлено позивача права на спадкове майно, то просив визнати свідоцтва про право власності на спадщину за Р№ 2-694 від 01.06.2012 року, виданим Луцькою районною державною нотаріальною конторою недійсним та визнати за ним право власності на спадкове майно , що залишилось після смерті ОСОБА_4, яка померла 13.03.2008 року, а саме: на ? частину квартири АДРЕСА_2.

В судове засідання позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявилася, по невідомим суду причинам, хоч була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до ст. ст. 1261-1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. У пяту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що 13 березня 2008 року померла матір позивача ОСОБА_4 (а.с. 38). Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

22.04.2008 року позивач звернувся до нотаріуса Горохівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За його зверненням нотаріусом була заведена спадкова справа (№ 44561271 у спадковому реєстрі). Від спадщини ОСОБА_3 не відмовлявся. Отже, вважається таким, що прийняв спадщину.

Весь час, ще з 1968 року, позивач проживав в спірній квартирі із своєю сімєю, користувався нею, повністю і своєчасно сплачував житлово-комунальні послуги, як і робить це по даний час. Якоїсь практичної необхідності оформлювати додаткові документи в нотаріуса не було, тому весь цей час вважав, що з документами все нормально.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України позивач прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем.

Проте нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, про що 28 жовтня 2016 року видав відповідну постанову за вих. №1865. З цієї постанови вбачається, що 13 серпня 2008 року до нотаріуса Горохівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звертався також інший спадкоємець - нині покійний брат позивача ОСОБА_3. На момент смерті матері брат в м. Луцьку і взагалі в Україні не проживав. Він ще за часів СРСР проживав на території Російської Федерації. На території Російської Федерації він і помер 17.06.2011 року. Позивач вказує, що з братом не підтримував відносин. Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 14287522 від 22.04.2008 року 15 березня 1995 року Першою Луцькою державною нотаріальною конторою було посвідчено заповіт ОСОБА_4, з якого вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 лишила права на спадкування позивача ОСОБА_1. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 був інвалідом ІІІ групи (посвідчення інваліда серії А3 № 449491 видане 19.06.2006 року УПФ У м. Луцька), а тому має право на обовязкову частку в спадщині (ст.. 1241 ЦК України).

Судом встановлено, що 01 червня 2012 року Другою Луцькою державною нотаріальної конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого квартира АДРЕСА_3 була успадкована ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3.

З цього свідоцтва вбачається, що вказана квартира належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 18 липня 1995 року за № 6-3905 Першою Луцькою державною нотаріальною конторою та зареєстрованого 30.05.2012 року за № 36774495 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Волинського обласного бюро технічної інвентаризації.

Суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01 червня 2012 року Другою Луцькою державною нотаріальної конторою, підлягає визнанню недійсним, оскільки на момент його видання власником квартири АДРЕСА_1 була спадкодавець ОСОБА_4 (а не спадкодавець ОСОБА_3). Її право власності на квартиру №81 підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 28 вересня 2001 року відділом по приватизації житлового фонду виконачого комітету Луцької міської ради, та зареєстрованим 31 жовтня 2001 року у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації за № 6232.

Підстав вважати вищевказаний правовстановлюючий документ таким, що не має юридичної сили, суд не вбачає. Так, він недійсним, незаконним чи неукладеним в судовому порядку не визнавався. Доказів протилежного суду не надано.

Що стосується договору дарування, посвідченого 18 липня 1995 року за №6-3905 Першою Луцькою державною нотаріальною конторою, то суд вважає, що він не є предметом даного спору. При цьому суд зауважує, що його юридична дія заперечується свідоцтвом про право власності, виданим 28.09.2001 року відділом по приватизації житлового фонду виконачого комітету Луцької міської ради.

Також судом встановлено, що державна реєстрація права власності № 81 в будинку № 34 по вул. Коперніка в м. Луцьку за ОСОБА_3 на підставі вказаного договору дарування від 18.07.1995 року була здійснена 30 травня 2012 року, тобто вже після того як він помер (17.06.2011 року).

Крім того, така реєстрація права власності за ОСОБА_3 була здійснена вже після того як право власності на цю ж квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 (31.10.2001 року).

Також, не зрозуміло з яких підстав ОСОБА_3 звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, якщо він вже ніби-то був власником квартири згідно договору дарування від 18.07.1995 року. Також, Горохівською державною нотаріальною конторою було повідомлено ОСОБА_3 про те, що на час відкриття спадщини після смерті матері, його брат ОСОБА_1, який є непрацездатним пенсіонером, інвалідом ІІІ групи, має прапво на обовязкову частку в спадщині і претендує на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на обовязкову частку.

А тому, суд вважає, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1, здійснена 30.05.2012 року за ОСОБА_3 є нікчемною по своїй суті. Ця обставина вже сама по собі унеможливлювала видання Другою Луцькою державною нотаріальної конторою відповідачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.06.2012 року.

Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 (13.03.2008 року) позивач ОСОБА_1 був інвалідом ІІІ групи, а тому має право на обов'язкову частку в спадщині.

А тому суд вважає, що позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_3 є підставною та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 130, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 392, 1216, 1218, 1223, 1255, 1261, 1270, 1301 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 01 червня 2012 Другою Луцькою державною нотаріальною конторою за Р№ 2-694.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем за законом першої черги, право на обовязкову частку у спадщині, що відкрилася після смерті ОСОБА_4, яка померла 13 березня 2008 року, а саме: визнати за ним право власності на ? частини квартири № 81 в м. Луцьку по вул. Коперніка, 34.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_5