Марківський районний суд
Справа № 417/3814/17
Провадження № 2/417/135/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"08" червня 2017 р. смт. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Дідоренко А.Е.,

при секретарі Колеснік В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Марківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Марківської районної державної адміністрації Луганської області про надання дозволу на безперешкодне пересування на тимчасово неконтрольовану територію України без згоди та супроводу батька, в супроводі матері,-

ВСТАНОВИВ:

23.02.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на безперешкодне пересування на тимчасово неконтрольовану територію України без згоди та супроводу батька, в супроводі матері.

В обґрунтування заявленного позову позивач посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1, актовий запис №111 від 12.08.2010року.

Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, де в графі батько дитини зазначений: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з нею і знаходиться на її утриманні.

З травня 2014 року відповідач самоусунувся від участі у вихованні та утриманні дитини. Зв'язок між ними втрачений, місце його фактичного перебування їй не відоме. В неї з донькою існує постійна потреба перетинання лінії розмежування в зоні АТО з непідконтрольної території України на підконтрольну територію України, так як в селі Чугинка Станично-Луганського району мешкають її батьки (бабуся та дідусь дитини). Крім цього в разі загострення ситуації в окупованому місті Луганськ, вона не може вивезти дитину до більш безпечного міста на території підконтрольній українській владі, тому змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві просила справу розглянути без її участі .

Представник позивача ОСОБА_4 до судового розгляду справи надала заяву в якій просила розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала.

Представник третьої особа ОСОБА_5 надала заяву про розгляд справи у її відсутності просила рішення винести на розсуд суду.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся - через опублікування оголошення на офіційному веб- порталі «Судова влада України» на сторінці Марківського районного суду Луганської області в розділі "Справи Кам'янобрідського районного суду м.Луганськ" оскільки відповідач зареєстрований у м.Луганську куди не здійснюється доставка поштової кореспонденції підприємством поштового зв'язку "Укрпошта".

08 червня 2017 року, згідно ст.225 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано 12 серпня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського районного управління юстиції Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 (а.с.15).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 27.10.2006 року від шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, батьком якого записаний ОСОБА_2, матір'ю - ОСОБА_1 (а.с.10).

Таким чином сторони хоч і не перебувають у шлюбі але між ними існують правовівідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони мають спільну дитину, наразі існує необхідність у наданні дозволу на виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конституцією України від 28 червня 1996 року кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.

Судом встановлено, що у позивача з донькою існує потреба перетинання лінії розмежування в зоні АТО з непідконтрольної території України на підконтрольну територію України, так як в селі Чугинка Станично-Луганського району Луганської області проживають батьки позивача (бабуся та дідусь неповнолітньої дитини), що підтверджується копією паспорту ОСОБА_4, 1959 року народження, з якої вбачається зареєстрована адреса її проживання (а.с.4-5). Крім того в разі загострення ситуації в окупованому місті Луганськ, позивач не зможе вивести дитину до більш безпечного міста на територію підконтрольну українській владі.

На підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що відсутність батька дитини і даних щодо місця його знаходження робить неможливим отримання від нього письмової згоди на виїзд дитини за кордон, позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку, спілкування з родичами, суд вважає за можливе дозволити тимчасовий виїзд та в'їзд з тимчасово неконтрольованої території Луганської області на контрольовану територію Луганської області, Україна у супровіді матері дитини, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212-215, 223-224,226, 292, 294, 296 ЦПК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на безперешкодне пересування на тимчасово неконтрольовану територію України без згоди та супроводу батька, в супроводі матері - задовольнити частково.

Надати дозвіл дитині - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста Луганськ, Україна, на в'їзд та виїзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) у Луганську та Донецьку область, Україна, на місце постійного проживання в м.Луганськ, Україна, у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на строк з дня набрання рішенням законної сили до 23 лютого 2018 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити за необгрунтованістю.

Копію заочного рішення надіслати відповідачу.

Заочне рішення може бути переглянуте Марківським районним судом за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку передбаченому ЦПК України.

Заочне рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Марківський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.Е. Дідоренко