РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2017 року

Вінницький міській суд Вінницької області

в складі: головуючого Бар'яка А.С.,

за участі секретаря Шмирової О.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №3 Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ "УкрСиббанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, зазначивши, що 23.02.2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого АКІБ "УкрСиббанк" надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 45000,00 дол. США зі сплатою 12,3 % річних, з кінцевим строком повернення 21.02.2021 року. У забезпечення виконання зобов'язань за відповідним кредитним договором між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 98188 від 23.02.2007 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниця від 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, яке набрало законної сили, з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0 від 23.02.2007 року, яка станом на 22.01.2010 року склала 39001,13 дол. США., що в гривневому еквіваленті складає 312399,06 грн. При примусовому виконанні відповідного рішення суду було стягнуто з боржника ОСОБА_4 кошти в розмірі 12114,07 дол. США, які були розподілені банком в рахунок погашення заборгованості по основному боргу в розмірі 84,21 дол. США та в рахунок погашення заборгованості по процентам в розмірі 2983,58 дол. США. Однак, позивач вважає, що відповідач належним чином не виконав у повному обсязі зобов'язання відповідно до умов договору, чим утворив заборгованість по процентах за користування кредитом станом на 26.10.2016 року в розмірі 33047,79 дол. США, в силу чого позивач змушений звернутись до суду та просить суд, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23.02.2007 року у розмірі 33047,79 дол. США.

Представник позивача ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними в позові, додатково зазначивши, що є відповідне рішення суду, яке не виконане, а тому банк продовжує нараховувати відсотки позичальнику за користування кредитом. Підтвердила обставини щодо наявності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання відповідного рішення суду, яке було повторно відкрито за заявою позивача, оскільки сплата відповідачем в порядку виконання рішення суду коштів в гривневому еквіваленті - не вказує на виконання рішення суду про стягнення боргу в доларах США, курс якого по відношенню до гривні станом на дату платежу зріс, в силу чого заборгованість в гривнях збільшилась, а відтак рішення суду не було виконано в повному обсязі. Вважає, що позивач, звернувшись в 2010 році до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості з відповідачів, не змінював кінцевої дати виконання основного зобов'язання. На уточнюючі питання щодо зазначення в розрахунках заборгованості номеру кредитного договору із застосуванням в кінці цифри «1», - пояснила, що для зручності, з метою обліку, в внутрішній банківській програмі застосовується як номер кредитного договору, зазначений в змісті самого договору, так і застосовується номер кредитного договору із зазначенням в кінці номеру договору цифри «1», що не заперечувалось сторонами та було встановлено і підтверджено відповідним рішенням суду від 07.12.2010 року про стягнення заборгованості. Вважає, що позивач позовну давність не пропустив. Разом з тим, зазначила, що якщо суд прийде до висновку про необхідність застосування до даного спору строків позовної давності, про що заявили відповідачі, то просила суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, з тих підстав, що позивач вважає відповідний кредитний договір дійсним, оскільки строк його дії закінчується в 2021 році. Просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що в 2010 році позивач, у зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань по кредитному договору, звернувся до суду з позовом про стягнення всієї заборгованості, а тому вважає, що позивач в односторонньому порядку змінив кінцеву дату повернення кредиту, що є також кінцевою датою виконання основного зобов'язання по відповідному кредитному договору. Зазначає, що з набранням законної сили рішення суду про стягнення всієї суми заборгованості із відповідачів - припинилось право позивача на нарахування процентів згідно умов кредитного договору, оскільки кінцева дата виконання основного зобов'язання була змінена позивачем в результаті звернення до суду із відповідним позовом, який був задоволений судом з ухваленням рішення суду, яке набрало законної сили, при цьому у банка виникло право застосовувати до таких правовідносин вимоги ст. 625 ЦК України. Зазначила, що відповідач ОСОБА_4 повністю виконав відповідне рішення суду про стягнення заборгованості, сплативши суму в гривнях, яка була визначена судом, однак виконавче провадження з примусового виконання рішення суду було повторно відкрите у зв'язку з тим, що позивач перерахував сплачену суму коштів відповідно до курсу долара станом на день платежу. А тому, наразі, відповідне рішення суду перебуває на примусовому виконанні. Вважає, що позивач, звернувшись 18.11.2016 року до суду з даним позовом - пропустив строк звернення до суду, оскільки, починаючи з 2010 року позичальник не виконував умови кредитного договору, оскільки вважав, що йому вже необхідно виконувати рішення суду, яке він виконав 25.05.2015 року. Просила застосувати строки позовної давності, заявлені відповідачами (а.с. 165, 188), якщо суд прийде до висновків про відсутність підстав для відмови в позові по суті. Просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Суд вивчивши матеріали справи, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини:

Відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.02.2007 року, та Додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.02.2007 року, АКІБ "УкрСиббанк" надає ОСОБА_3 кредит у розмірі 45000,00 дол. США, визначивши еквівалент кредиту в розмірі 227250,00 грн. за курсом Національного банку України, при цьому кредит надається для особистих потреб, а саме: споживчі цілі, з процентною ставкою 12,3% річних, з строком повернення до 21.02.2014 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, передбачений договором, зокрема достроково у разі порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, узгодивши графік погашення кредиту одноразовими сумами щомісячних платежів. З метою забезпечення виконання зобов'язань банк прийняв заставу згідно договору іпотеки № 48199 від 23.02.2007 року та поруку згідно договору поруки № 98188 від 23.02.2007 року. Зміст п. 2.3. та п. 11.1. даного договору вказує на те, що сторони узгодили настання права вимоги Банку на дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій в разі порушення Позичальником умов даного договору, при цьому термін повернення кредиту є таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, а в разі не отримання Позичальником такого повідомлення, термін повернення кредиту є таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. (а.с. 7-19).

Зміст договору поруки № 98188 від 23 лютого 2007 року, та Додаткової угоди № 1 до договору поруки № 98188 від 23 лютого 2007 року, укладених між АКІБ "УкрСиббанк", як кредитором, та ОСОБА_4, як поручителем, вказує на те, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати по зобов'язаннях позичальника, які виникають з умов кредитного договору № 0 від 23.02.2007 року (а. с. 20-22).

Копія позовної заяви та доданих до неї розрахунків заборгованості, вказує, що позивач, в результаті невиконання позичальником ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань, зокрема, згідно кредитного договору за №0 1) від 23 лютого 2007 року, вважав, термін повернення кредиту таким, що настав, та звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 22.01.2010 року в загальній сумі 317 382, 52 грн., при цьому до складової заборгованості, в тому числі, входила сума простроченого основного боргу по кредиту в розмірі 34 817,55 доларів США. (а.с. 25, 26 44).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором за №0 1) від 23 лютого 2007 року, Договором поруки від 23 лютого 2007 року за № 98188 на суму 39 001,13 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ складає 312 399,06, в т.ч. пеня 4 413,47 гривень, неустойка 500,00 гривень, загальна сума заборгованості складає 317 382, 53 гривень. При цьому суд в мотивувальній частині рішення встановив, що відповідна заборгованість визначалась станом на 22.01.2010 року з врахуванням курсу НБУ на 20.01.2010 року, до складу якої входить сума простроченого основного боргу - 34 817,55 доларів США. (а.с. 55-58).

Таким чином, суд встановив, що 23.02.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений відповідний кредитний договір № 0, поручителем по якому виступив відповідач ОСОБА_4, з узгодженням графіку повернення кредиту одноразовими сумами щомісячних платежів, з кінцевим строком повернення кредиту, який згодом був змінений, до 21.02.2014 року, за умови, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, передбачений договором, зокрема достроково у разі порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, при цьому, в наслідок порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, такий достроковий строк повернення кредиту настав і він був в односторонньому порядку визначений позивачем, а саме: 22.01.2010 року, в силу чого позивач в 2010 році звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення на свою користь солідарно з відповідачів всієї суми заборгованості станом на 22.01.2010 року в загальному розмірі 317 382,53 грн., до складу якої, зокрема, входила і сума простроченого основного боргу в розмірі 34 817,55 доларів США, в результаті чого, Ленінський районний суд м. Вінниці ухвалив 07.12.2010 року по даним спірним правовідносинам рішення, яке набрало законної сили, та стягнув на користь позивача солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 загальну суму заборгованості станом на 22.01.2010 року по відповідному кредитному договорі від 23.02.2007 року № 0 1) в загальному розмірі 39 001,13 доларів США, визначивши гривневий еквівалент з врахуванням курсу НБУ станом на 20.01.2010 року в розмірі 317 382,53 грн., чим було визнано та підтверджено настання кінцевої дати повернення кредиту станом на 22.01.2010 року, достроково визначеної в односторонньому порядку позивачем, що було передбачено умовами відповідного кредитного договору та відповідає вимогам ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

При вирішенні даних спірних правовідносин суд враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену, зокрема, в постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15, в постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1707цс15, згідно якої, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Крім цього, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, закріплену в постанові від 06.07.2016 року по справі № 6-118цс16, яка не спростовує та підтверджує правомірність правових позицій, викладених в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.01.2015 року (справа № 6-41128св14) та від 21.01.2015 року (справа № 6-42315св14), згідно яких зазначається, що з урахуванням положень статей 526, 599, 625 ЦК України у зв'язку з ухваленням судового рішення про дострокове стягнення усієї суми заборгованості строк договору закінчився, а отже, між сторонами після спливу строку договору існують лише невиконані грошові зобов'язання.

А тому позивач, у зв'язку з порушенням позичальником взятих на себе зобов'язань, реалізувавши своє право на дострокове стягнення заборгованості з боржника, що передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України, та звернувшись з відповідним позовом до суду з вимогою про стягнення всієї загальної суми заборгованості за відповідним кредитним договором - змінив кінцеву дату строку виконання зобов'язань позичальника за відповідним кредитним договором, тобто змінив кінцеву дату строку дії договору.

В силу чого, з набранням законної сили рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, ухваленого 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, яким було стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за відповідним кредитним договором від 23.02.2007 року станом на 22.01.2010 року в загальній сумі 39 001,13 доларів США, що в гривневому еквіваленті з урахуванням курсу НБУ станом на 20.01.2010 року та з врахуванням інших складових заборгованості становить 317 382 грн. 53 коп. - у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникло відповідне грошове зобов'язання згідно рішення суду.

Виникнення грошового зобов'язання на підставі рішення суду знаходить своє відображення в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 30.03.2016 року (справа № 6-2168цс15), згідно якої зазначається, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

В силу обов'язковості виконання судового рішення, яке набрало законної сили, зазначене вище рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, ухвалене 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, - не може бути проігноровано ОСОБА_3 та ОСОБА_4, при цьому відповідне грошове зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яке виникло на підставі рішення суду, - є наслідком вирішення в судовому порядку правовідносин, заснованих на відповідному кредитному договорі, кінцевий строк виконання зобов'язань по якому настав і був визначений кредитором в односторонньому порядку у зв'язку з порушенням позичальником взятих на себе зобов'язань.

В результаті чого, грошові зобов'язання, передбачені відповідним кредитним договором, в разі набрання законної сили рішенням суду, яким було вирішено спірні правовідносини щодо таких грошових зобов'язань, - трансформувались в грошове зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, і саме таке грошове зобов'язання повинно виконуватись боржниками на користь кредитора, оскільки одночасна наявність двох грошових зобов'язань та одночасний обов'язок їх виконання, а саме: на підставі укладеного кредитного договору та на підставі рішення суду, - об'єктивно порушує права боржників, зобов'язуючи останніх виконувати як умови договору, зокрема додержуватись графіку платежів, так і виконувати рішення суду, в тому числі додержуючись особливостей його виконання в примусовому порядку, при цьому одночасне виконання таких двох зобов'язань - призведе до необґрунтованого та безпідставного збільшення розміру відповідного зобов'язання, передбаченого умовами кредитного договору.

А тому, нарахування позивачем відповідачам відсотків за користування кредитом, застосовуючи умови кредитного договору після дати закінчення кінцевого строку виконання позичальником зобов'язань по договору, тобто після 22.01.2010 року, що є кінцевою датою повернення кредиту, а відтак є датою закінчення дії договору, визначеної кредитором в односторонньому порядку, у зв'язку з порушенням позичальником взятих на себе зобов'язань шляхом звернення до суду з відповідними вимогами та з послідуючим набранням законної сили відповідного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці, ухваленого за результатами розгляду таких спірних правовідносин 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, - є безпідставним, оскільки неможливо врегульовувати договірні правовідносини умовами договору в період, який розпочинається після настання кінцевої дати повернення кредиту, що є кінцевою датою строку дії договору, так як із настанням кінцевої дати строку дії договору, закінчується дія і окремих його умов, що не позбавляє застосовувати до таких правовідносин вимоги ст. 625 ЦК України.

Правомірність застосування вимог ст. 625 ЦК України до правовідносин щодо виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, знаходить своє підтвердження в правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 30.03.2016 року (справа № 6-2168цс15).

Саме з наведених вище підстав суд не бере до уваги та відхиляє як недопустимі докази щодо наявності у відповідачів заборгованості по відповідному кредитному договорі в частині нарахування процентів за користування кредитом згідно умов відповідного кредитного договору в період з 22.01.2010 року по 26.10.2016 року, а саме: довідку-розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом ОСОБА_3 на 26.10.2016 року (а.с. 66-72, 73), згідно якої відповідна заборгованість становить 38 949,76 доларів США, при цьому, виходячи із позиції позивача, від даної суми слід відняти суму відсотків в розмірі 4 183,58 доларів США, визначених відповідним рішенням суду від 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, а відтак сума заборгованості, визначеної позивачем у згаданий період, становить 34 766,18 доларів США, що є предметом даного позову.

Суд звертає увагу на те, що на даний час, між сторонами відбуваються правовідносини, які є наслідком трансформування зобов'язання, що виникло на підставі відповідного кредитного договору, в зобов'язання, що виникло в результаті набрання законної сили відповідного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, ухваленого за результатами розгляду відповідних спірних правовідносин, в порядку виконання якого ОСОБА_4 25.05.2015 року сплатив позивачу 317 382 грн. 53 коп. (а.с. 214), які були перераховані по курсу гривні до долара США та перерозподілені позивачем в погашення складових заборгованості (а.с. 66, 71), при цьому постановою державного виконавця ВП № 52966438 від 24.11.2016 року (а.с. 217), з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, було повторно відкрито виконавче провадження з примусового виконання згаданого вище рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, виконавчий лист по якому, згідно довідки Центрального відділу ДВС м. Вінниці від 12.06.2017 року № 36127/07-35/4, перебуває, наразі, на виконанні.

Крім цього, суд встановив, що остання сплата коштів відповідачем ОСОБА_3 згідно відповідного кредитного договору № 0 від 23.02.2007 року в рахунок погашення нарахованих процентів за користування кредитом відбулась 24.12.2010 року (а.с. 68), а остання сплата коштів в рахунок погашення тіла кредиту відбулась 20.01.2009 року (а.с. 62), при цьому, в порядку примусового виконання відповідного рішення суду від 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, відповідач ОСОБА_4 сплатив позивачу 25.05.2015 року одним платежем кошти в розмірі 317 382 грн. 53 коп. (а.с. 214).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з норми ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Норма ст. 629 ЦК України прописує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки порушення договору позичальником передбачені в ч. 2 ст. 1050 ЦК України, згідно якої, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, чітко прописані в ст. 554 ЦК України, а саме: у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи наявність рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, яке набрало законної сили і яким було врегульовано питання спірних правовідносин сторін відповідного договору поруки та відповідного кредитного договору, кінцева дата повернення якого була змінена, визначена та настала станом на 22.01.2010 року, за наведених вище обставин та з підстав, зазначених в позові, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по процентах за користування кредитом в період з 22.01.2010 року по 26.10.2016 року в розмірі 34 766,18 доларів США - є безпідставними та задоволенню не підлягають, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки нарахування таких процентів відбулось після 22.01.2010 року, тобто після настання кінцевої дати повернення кредиту, яка, в результаті реалізації позивачем своїх прав, передбачених як умовами відповідного кредитного договору, а саме: п. 1.2.2., п. 11.1, так і вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в односторонньому порядку була визначена позивачем, підтверджена та визнана рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.12.2010 року по справі № 2-1765/10, яке набрало законної сили та виконується боржниками, перебуваючи на примусовому виконанні і на даний час.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову по суті спірних правовідносин, з підстав, наведених вище, в силу чого до даних спірних правовідносин не підлягають застосуванню заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, а відтак, суд не вбачає підстав і для вирішення прохання представника позивача про визнання поважними причини пропуску строків позовної давності.

Керуючись ст. ст. 526, 530, 553, 554, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 14, 60, 212, 213, 214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя