АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Супрун Г.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури м. Києва, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про звільнення майна з-під арешту та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила звільнити з-під арешту, накладеного постановою Прокуратури міста Києва к/с 50- 6224 від 12.09.2012 року, нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, літ. A, площа 215,1 кв. м. (номер запису про обтяження: 16954344) та зобов'язати Прокуратуру міста Києва зняти арешт з вказаного нерухомого майна.

В мотивування вимог посилалася на те, що відповідно до Договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 22.04.2011 року вона є власником нежилих приміщень з № 1 по № 11 (групи приміщень № 78), з № 1 по № 8 (групи приміщень № 81) в літ. А, загальною площею 215,10 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, які в рівних частках належали їй на праві спільної часткової власності разом з ОСОБА_2.

У жовтні 2016 року вона та ОСОБА_2 вирішили здійснити поділ майна, яке належало їм на праві спільної часткової власності.

При підготовці зазначеного договору стало відомо від нотаріуса, що на вказані приміщення слідчим прокуратури міста Києва ОСОБА_3 накладено арешт (постанова к/с 50-6224 від 12.09.2012 року).

На її запит від 18.01.2017 p. та на пересланий Прокуратурою міста Києва запит від 22.12.2016 p. було отримано відповідь від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про те, що проводиться досудове розслідування і в зазначеному кримінальному провадженні виникла необхідність допитати її як свідка.

Досудове розслідування та накладений арешт триває з 2012 року, що не може бути виправдано будь-якими суспільними чи публічними інтересами та безумовно свідчить про порушення розумних строків проведення досудового розслідування. Протягом всього часу органом досудового розслідування, не висунуто обвинувачення (не повідомлено про підозру) будь-якій особі.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року відмовлено у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, оскільки позовна заява нe підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на те, що ухвала суду є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що відповідно до роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» суд не вправі відмовити у відкритті провадження у справі про зняття арешту з майна, якщо справа, у зв'язку з якою накладено арешт на майно, не вирішена, оскільки зазначене, зокрема, впливає на перебіг позовної давності. У разі неможливості розгляду такого позову до вирішення іншої справи суд відповідно до пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК зупиняє провадження у справі про зняття арешту з майна. Справа на даний момент не вирішена, але суд не звернув на це увагу і не дослідив даний факт.

Крім того, судом не дано оцінки тому факту, що відповідно до ч. 1 ст. 126 Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції 1960 p.), забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Отже , арешт накладається виключно на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила небезпечне діяння. А її до зазначених вище осіб віднесено не було.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкриття провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки арешт на нежитлові приміщення по вул. Червонопільській, 15 у м. Києві був накладений слідчим у 2012 році в порядку досудового слідства у кримінальній справі, а тому питання про зняття арешту з майна слід розглядати у порядку кримінального судочинства за правилами, встановленими КПК України (в редакції 1960 року).

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 вказує на те, що відповідно до Договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 22.04.2011 року вона є співвласником нежилих приміщень з № 1 по № 11 (групи приміщень № 78), з № 1 по № 8 (групи приміщень № 81) в літ. А, загальною площею 215,10 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Постановою слідчого Прокуратури м. Києва ОСОБА_3 від 12.09.2012 року накладено арешт на вказане вище майно та визнано його речовим доказом.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року №5 роз'яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 78 КПК України 1960 року, чинного на час винесення постанови, речовими доказами є предмети, які були знаряддям вчинення злочину, зберегли на собі сліди злочину або були об'єктом злочинних дій, гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом, і всі інші предмети, які можуть бути засобами для розкриття злочину і виявлення винних або для спростування обвинувачення чи пом'якшення відповідальності.

Згідно ст. 79 КПК України речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації. В окремих випадках речові докази можуть бути до вирішення справи в суді повернуті їх володільцям, якщо це можливо без шкоди для успішного провадження в справі.

Згідно ст. ст. 80, 81 КПК України речові докази зберігаються до набрання вироком законної сили або до закінчення строку оскарження постанови чи ухвали про закриття справи. Питання про речові докази вирішується одночасно з вирішенням справи і це рішення повинно міститися у вироку суду, в постанові органу дізнання, слідчого, прокурора, судді або в ухвалі суду про закриття справи. Спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства.

Коли виникає спір про право власності на предмети, які є речовими доказами, вони зберігаються, поки набере законної сили рішення суду, винесене по даному спору в порядку цивільного судочинства.

Питання про речові докази вирішується одночасно з вирішенням справи і це рішення повинно міститися у вироку суду, у постанові слідчого, прокурора, судді або в ухвалі суду про закриття кримінального провадження.

Арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер, оскільки остаточне рішення про те, що належить вчинити з майном, яке арештоване, буде вирішено судом при ухваленні вироку.

Арешт майна, як правило, полягає у забороні відчужувати майно - один із способів здійснення власником правомочності розпоряджатися належним йому майном шляхом передачі цього майна у власність іншій особі.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, незалежно від того, накладено арешт у порядку забезпечення позову чи в порядку звернення стягнення на майно боржника при виконанні виконавчих документів, у тому числі постанов про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє в силу закону чи договору майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Статтею 1 Протоколу № 1КЗПЛ, якій кореспондують статті 13,41 Конституції України, закріплено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Недоторканність права власності забезпечується у всіх сферах суспільного життя, зокрема і під час кримінального провадження. Разом з тим право власності не є абсолютним. В інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити обмежене користування його майном іншими особами. Саме для виконання завдань кримінального провадження, у разі виникнення конкуренції між приватними і суспільними інтересами, КПК передбачає можливість позбавлення або обмеження права власності особи. «Позбавлення права власності» передбачає таке правове положення, коли власника примусово позбавляють у сукупності всіх правомочностей по володінню, користуванню та розпорядженню майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Змістом права власності є правомочності щодо права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15.05.2013 року в справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване в процесі кримінального провадження майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Таким чином, право власності особи на майно, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту в рамках законодавства про захист права власності.

З огляду на те, що арешт на майно було накладено слідчим під час дії КПК України 1960 року та що згідно Договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 22.04.2011 року ОСОБА_1 є співвласником цих приміщень, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що пред'явлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Оскільки ухвала постановлена з порушенням процесуальних норм права, така ухвала підлягає до скасування з передачею питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року скасувати, питання щодо відкриття провадження у справі передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді