Справа № 466/3342/17 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/5486/17 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Павлишина О.Ф., Мельничук О.Я.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи таким, що втратив право на користування житлом та зняття його з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи таким, що втратив право на користування житлом та зняття його з реєстраційного обліку відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що відповідач, дев'ятнадцять років тому, забравши всі свої особисті речі, переїхав з квартири, розташованої у АДРЕСА_1 проживати в інше житлове приміщення. З того часу ОСОБА_10 у в квартирі не з'являвся, не надавав кошти для оплати комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, не приймав участі у проведенні відновлювального ремонту у вказаній квартирі.

Факт не проживання відповідача у вищезгаданій квартирі підтверджується Актами ЛКП «Рясне 403» від 01 березня 2016 року, 29 вересня 2016 року, 13 березня 2017 року та підписами свідків.

Вказують, що до 2017 року вони не зверталися з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, оскільки за попередньо діючими ставками оплати комунальних послуг мали таку можливість самостійно оплачувати комунальні послуги, однак, на даний час, тарифи на комунальні послуги значно зросли і апелянти не мають можливості самостійно їх оплачувати, що створює у їх сім 'ї важке матеріальне становище.

Просять заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_4. таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, шляхом зняття його з реєстраційного обліку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого Будівельним управлінням № 150 від 28 травня 1998 року та зареєстровано у Львівському МБТІ в реєстрову книгу за № НОМЕР_1 (а.с.3) є ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 08 лютого 2000 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано 08 лютого 2000 року, актовий запис 52. (а.с.8)..

Як убачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописки від 06 травня 2017 року №12266, виданої ЛКП «Рясне 402» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач - ОСОБА_3, дата реєстрації 01 грудня 1994 р., позивач - ОСОБА_2, дата реєстрації 13 грудня 2001р. та відповідач - ОСОБА_4, дата реєстрації 01 грудня 1994р. (а.с.4).

Згідно Актів від 01 березня 2016 року, 29 вересня 2016 року, 13 березня 2017 року ЛКП «Рясне 403» ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, однак не проживає за вищевказаною адресою (а.с.5-7)

Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966р. (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

У відповідності до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

За приписами ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до ст.ст.9,156,157 ЖК Української РСР сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім»ї права користуватися займаними приміщеннями і не є підставою для їх виселення з цього житлового приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім»ї власник будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу (систематична руйнація чи псування відповідачем квартири, використання її не за призначенням, порушення правил співжиття).

Таких обставин апелянтами не доведено.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_4. таким, що втратив право на користування житлом та зняття його з реєстраційного обліку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Павлишин О.Ф.

Мельничук О.Я.