Номер провадження: 22-ц/785/5653/17
Номер справи місцевого суду: 520/273/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю посилаючись на те, що він - ОСОБА_2 є власником кв. АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Чепелєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №2692.

У вищевказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_6.

Позивач має намір у встановленому порядку зареєструвати місце проживання за вищевказаною адресою та проживати у зазначеній квартирі.

Позивач зазначив, що відповідач продовжує всупереч волі позивача проживати у зазначеній квартирі, і посилається на факт реєстрації у квартирі, як на підставу для подальшого у ній проживання. Однак, факт реєстрації відповідача в квартирі, що належить позивачу, порушує його право власності на дану квартиру, оскільки позбавляє можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

У зв'язку з викладеним, позивач посилається, що на підставі статті 391 Цивільного Кодексу України, яка закріплює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, він - ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому нерухомим майном шляхом позбавлення права користування майном ОСОБА_6 та зняття останньої з реєстрації місця проживання у квартирі за адресою АДРЕСА_1.

В посилання заявлених вимог позивач послався на ч.1 ст. 383, ч.1 ст. 319, ч.2 ст. 386 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Залишаючи позов ОСОБА_2 без задоволення суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником АДРЕСА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Чепелєвою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №2692.

Згідно з довідкою КП «ЖКС «Чорноморський» за №653 від 27.04.2017 року, в АДРЕСА_2, з 06.08.2008 року зареєстрована одна особа - ОСОБА_6; власником квартири є ОСОБА_2.

Позивач посилаючись, що відповідач продовжує всупереч його проживати у зазначеній квартирі, чим позбавляє можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

В посилання заявлених вимог позивач посилається на ч.1 ст. 383, ч.1 ст. 319, ч.2 ст. 386 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 2 статті 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про право користування особи жилим приміщенням надає можливість вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку.

Право користування особи жилим приміщенням регулюється відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представником позивача в судовому засіданні особисто було підтверджено, що дійсно ОСОБА_6, не перебуває в родинних відносинах з позивачем, однак була зареєстрована 06.08.2008 року та почала мешкати в АДРЕСА_2 зі згоди ОСОБА_2, власника вказаної квартири.

У зв'язку з чим, судом встановлено, що ОСОБА_4 вселилась та була зареєстрована у вказаній квартирі зі згоди власника цього приміщення, тобто належним чином набула право користування житловим приміщенням.

Також підтверджено, що ОСОБА_6, яка надалі змінила прізвище на «ОСОБА_2» по цей час мешкає у вказаній квартирі.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Позивачем жодним доказом не підтверджено, яким чином ОСОБА_4 чинить перешкоди позивачу у користуванні його власністю - АДРЕСА_2.

Як вже зазначалось судом, вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням регулюється нормами житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Позивачем та його представником не зазначено та не доведено під час розгляду справи, яким чином та на підставі яких вимог чинного законодавства України, відповідач втратила право користування житловим приміщенням, що встановлено нормами житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд обгрунтовано дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, у зв'язку з чим, правильно вважав, що в їх задоволенні слід відмовити.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на те, що в квартирі позивача проживають родичі відповідача без будь-яких правових підстав, що позбавляє позивача доступу до власної квартири, неправильну оцінку судом правовідносин реєстрації відповідача у спірній квартирі та помилковість висновку суду щодо наявності права користування та постійного проживання відповідачки за адресою реєстрації, неврахування судом правових підстав захисту права власності позивача, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необгрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький