АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/8796/17
Провадження № 22-ц/792/1843/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар Гриньова А.М.

з участю представника відповідача

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 686/8796/17 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 7 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення збитків в звязку із інфляцією, 3% річних та пені.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом, просив стягнути збитки в звязку з інфляцією в сумі 4668 грн. 41 коп., три проценти річних в розмірі 998 грн. 19 коп. та пеню в сумі 1214 грн. 47 коп. Зазначав, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 березня 2017 року, вирішено стягнути з ПАТ Страхова компанія ВУСО на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 28778 грн. 84 коп., пеню в сумі 362 грн. 61 коп., інфляційні нарахування в сумі 927 грн. 79 коп. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 297 грн. 68 коп. за період з 22.10.2015 по 24.02.2016.

Проте вказані виплати грошових коштів відповідачем було проведено лише 21 квітня 2017 року.

В звязку з невиконанням страховою компанію свого обовязку щодо виплати страхового відшкодування і звернувся до суду з позовом про стягненням на його користь інфляційних нарахувань, трьох процентів річних пені за період з 25.02.2016 по 21.04.2017.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 7 вересня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО»» на користь ОСОБА_1 збитки в звязку з інфляцією в сумі 4668 грн. 41 коп., три проценти річних в розмірі 998 грн. 19 коп., пеню в сумі 1214 грн. 47 коп.. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням ПАТ «Страхова компанія «ВУСО»» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити

____________________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_3 Провадження № 22-ц/792/1843 /17

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 25

в задоволені позову, послалося на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до порушення прав апелянта.

На думку апелянта судом першої інстанції безпідставно стягнуто пеню, оскільки позивачем пропущено річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені, так як він сплив 23 жовтня 2016 року, тоді як позов подано 11 травня 2017 року.

Крім того, відповідачем вже було сплачено пеню позивачу на підставі рішення суду від 11 жовтня 2016 року по справі № 686/4872/16-ц по договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 19 грудня 2014 року № 1-01.

Судом першої інстанції неправомірно стягнуто інфляційні витрати та 3% річних, оскільки апелянт не зобовязаний здійснювати дані виплати так як вони не передбачені Договором (пп. 17.3.11 Договору), який було підписано та погоджено із позивачем.

Судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що між сторонами виникли правовідносини у звязку із виконанням рішення суду від 11 жовтня 2016 року, до яких не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошових зобовязань, а тому помилково прийшов до висновку про наявність правових підстав для застосування до них положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 309 ЦПК України, підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосовані, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 19 грудня 2014 року між ПрАТ «СК «ВУСО» і ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №1-01.

09 жовтня 2015 року о 14 год. 15 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме наїзд іншого транспортного засобу на транспортний засіб, що стояв, марки MAZDA 6 реєстраційний номер НОМЕР_1, та належить на праві власності позивачу.

У результаті чого автомобіль отримав механічні пошкодження переднього бампера, передньої лівої фари, переднього крила, заднього бампера, заднього правого крила, багажника (довідка ІДПС ВДАІ від 09 жовтня 2015 року, довідка №74145161 про дорожньо-транспортну пригоду від 05 листопада 2015 року).

Згідно із листом ПрАТ «СК «ВУСО» від 28 березня 2016 року про страховий випадок повідомлено ОСОБА_1 телефонним дзвінком на цілодобову гарячу лінію 09 жовтня 2015 року о 20 год. 14 хв.

У виплаті страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №1-01 від 19 грудня 2014 року позивачу відмовлено на підставі листа відповідача №4448/646820 від 22 жовтня 2015 року. Відмову мотивовано порушенням умов договору (п. 14.3) - про пригоду не повідомлено безпосередньо з місця події у встановленому порядку.

Не погоджуючись з такими діями страхової компанії ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» на його користь страхового відшкодування, 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 березня 2017 року було змінено рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 28778 грн. 84 коп. страхового відшкодування, 362 грн. 61 коп. пені, 927 грн. 79 коп. інфляційних, 297 грн. 68 коп. 3% річних. Пеня, інфляційні, 3% річних були нараховані та стягнуті за період з 22 жовтня 2015 року по 24 лютого 2016 року.

При цьому, рішенням суду було встановлено обовязок страхової компанії сплатити позивачу страхове відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яке сталось 9 жовтня 2015 року по договору добровільного страхування наземного транспорту №1-01 від 19 грудня 2014 року.

ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» виконала рішення суду та сплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування 21 квітня 2017 року.

Вказані обставини підтверджуються рішеннями судів та письмовими матеріалами справи, не заперечують дані обставини і сторони.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 13.1 договору добровільного страхування між сторонами визначено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі 0,01% від суми невчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний календарний день прострочки виплати.

Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 березня 2017 року було встановлено обовязок страхової компанії сплатити позивачу страхове відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яке сталось 9 жовтня 2015 року по договору добровільного страхування наземного транспорту №1-01 від 19 грудня 2014 року, а також пеню, інфляційні, 3% річних були нараховані та стягнуті за період з 22 жовтня 2015 року по 24 лютого 2016 року внаслідок несвоєчасного виконання свого обовязку по виплаті страхового відшкодування.

Отже, за таких обставин висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних нарахувань, 3% річних за порушення виконання грошового зобовязання за період невиплати страхового відшкодування з 25 лютого 2016 року по 21 квітня 2017 року є законним та обгрунтованим.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно стягнув з апелянта на користь позивача інфляційні втрати та 3 відсотки річних, оскільки за умовами договору страховик не відшкодовує непрямі збитки, заподіяні страховим випадком (інфляційні втрати, річні проценти, тощо) слід відхилити.

Так ст. 979 ЦК України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхувальникові грошову суму (страхову виплату).

Ст. 25 Закону «Про страхування» гарантує здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком відповідно до договору страхування.

Несвоєчасну виплату страхового відшкодування слід вважати простроченням грошового зобовязання, за яке настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобовязання і на відміну відпені не є санкцією за порушення грошового зобовязання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

За змістом договору страхування страховик не відшкодовує непрямі збитки, заподіяні страховим випдаком (інфляційні, річні проценти).

Однак, вказані проценти та інфляційні втрати мають бути сплачені позивачу не внаслідок страхового випадку, а внаслідок невиконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за правочином страхування щодо виплати страхового відшкодування.

Слід також відхилити і твердження апелянта про неправильне застосування судом ст. 625 Цивільного кодексу України, так як на його думку спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі рішення суду.

Так позивач просить, стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за період з 25 лютого 2016 року по 21 квітня 2017 року, а рішення суду про стягнення страхового відшкодування було ухвалено 31 березня 2017 року.

Отже обовязок виплатити страхове відшкодування виник у відповідача з 22 жовтня 2015 року після ДТП з моменту відмови страховика виплатити страхове відшкодування та був виконаний лише 21 квітня 2017 року. А тому з врахування стягнутих інфляційних втрат та 3 % річних за період з 22 жовтня 2015 року по 24 лютого 2016 року з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних за період з 25 лютого 2016 року по 21 квітня 2017 року до виплати страхового відшкодування.

Разом з тим, при стягненні з відповідача на користь позивача пені суд припустився помилки. Доводи апеляційної скарги в цій частині щодо застосування спеціального строку позовної давності заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів справи суд стягнув пеню, нараховану позивачем за період з 25 лютого 2016 року по 21 квітня 2017 року.

Однак, відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин необхідно зробити висновок про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, можливість застосування як загальної, так і спеціальної позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони. Заява сторони про застосування позовної давності може бути викладена як у письмовій, так і усній формі.

В запереченнях на позов в суді першої інстанції відповідач просив суд застосувати до вимог щодо стягнення пені строк позовної давності. Однак, суд першої інстанції на вказану заяву відповідача увагу не звернув та в порушення вимог ст. 267 ЦПК України стягнув пеню, нараховану поза межами річного строку позовної давності.

Така ж правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-2410цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм прав.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення пені та судових витрат підлягає зміні, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 11 травня 2016 року по 21 квітня 2017 року (до суду позивач звернувся 11 травня 2017 року) в сумі 978 грн. 48 коп. (28778,84/100х340/100).

Також, з відповідача підлягають стягненню в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам судові витрати в сумі 618 грн. 05 коп.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задовольнити частково

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 7 вересня 2017 року в частині стягнення пені та судових витрат змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступнійредакції:

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 4668 грн. 41 коп., три проценти річних в сумі 998 грн. 19 коп., пеню в сумі 978 грн. 48 коп.

Стягнути з Приватногоакціонерноготовариства «Страхова компанія «ВУСО» в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 618 грн. 05 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Судді (підписи) Р.С. Гринчук

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом ОСОБА_6