справа №619/22/16-ц
провадження №2/619/53/17
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 червня 2016 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Кононихіної Н.Ю.

за участю секретаря

судового засідання - Мєщан І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі

цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «про усунення перешкод у користуванні житлом і речами та вселення»,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулися позивачі ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення». З матеріалів позову вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована в домоволодінні АДРЕСА_1, яке належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 19 лютого 2002 р. посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., реєстровий №1-433.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30.04.2009 за ОСОБА_2 визнано право власності на побудований двоповерховий будинок за цією ж адресою.

Відповідач ОСОБА_3, є колишнім чоловіком позивача. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.11.2015р. їх шлюб розірвано, та відповідач у цьому будинку не зареєстрований.

Донедавна позивач проживала у спірному будинку за адресою АДРЕСА_1 та дозволила проживати у вказаному будинку відповідачу як члену своєї родини.

Після сварки із відповідачем, він вигнав позивача із власного будинку, без речей, грошей тощо.

Крім того, після цієї сварки відповідач змінив замки на дверях, до домоволодіння позивача не допускає. Такими діями відповідача порушено право власності позивача на спірний будинок.

Наразі відповідач чинить всілякі перешкоди, аби мешкання позивача в будинку у домоволодінні АДРЕСА_1 було неможливим. В добровільному порядку надати їй можливість проживати і взагалі надати доступ до місця її постійного мешкання відмовляється. Виселитись з будинку відповідач також категорично відмовляється.

З цього приводу позивач зверталася із заявами до Дергачівського РВ ГУМВС України в Харківській і області, на що була отримана відповідь №77/18620 від 22.10.2015р. щодо вжиття заходів адміністративного реагування та рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом. Суд дійшов висновку про малозначність скоєного діяння та обмежився усним зауваженням.

Тому позивач прохає усунути перешкоди у користуванні її власністю - домоволодінням № АДРЕСА_1 - шляхом зобов'язання ОСОБА_3 допустити ОСОБА_2 до користування жилим приміщенням та особистими речами, не чинити подальші перешкоди у проживанні та вселити ОСОБА_2 у домоволодінням АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 підтримали заявлені вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, сповіщений про судове слухання, але не з'явився без поважних причин, тому суд слухає справу в його відсутність. Повідомлення про причини неявки до судового засідання з боку відповідача до суду не надходило. Суд вирішує справу на тих доказах, які надані у судовому засіданні.

Суд, аналізуючи матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

У судовому засіданні встановлено: позивач ОСОБА_2 зареєстрована в домоволодінні № АДРЕСА_1, яке належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 19 лютого 2002 р. посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., реєстровий №1-433.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30.04.2009 за ОСОБА_2 визнано право власності на побудований двоповерховий будинок за цією ж адресою.

Відповідач ОСОБА_3, є колишнім чоловіком позивача. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06.11.2015р. їх шлюб розірвано, та відповідач у цьому будинку не зареєстрований, що підтверджується матеріалами з домової книги домоволодіння (а.с.16).

До 20.08.2015 року позивач проживала у спірному будинку за адресою АДРЕСА_1 та дозволила проживати у вказаному будинку відповідачу як члену своєї родини.

Але 21.08.2015 року після сварки із відповідачем - послідній вигнав позивача із власного будинку, без речей, грошей тощо, змінив замки на дверях до домоволодіння, позивача додому не допускає.

На теперішній час відповідач чинить всілякі перешкоди, аби мешкання позивача в будинку у домоволодінні АДРЕСА_1 було неможливим. В добровільному порядку надати їй можливість проживати і взагалі надати доступ до місця її постійного мешкання відмовляється. Виселитись з будинку відповідач також категорично відмовляється. З цього приводу позивач зверталася із заявами до Дергачівського РВ ГУМВС України в Харківській області, на що була отримана відповідь №77/18620 від 22.10.2015р. щодо вжиття заходів адміністративного реагування та рекомендовано звернутися до суду. Суд дійшов висновку про малозначність скоєного діяння та обмежився усним зауваженням ( 17,24,2526, 48).

Актом депутата Дергачівської міської ради встановлено, що позивач змушена проживати за іншою адресою по АДРЕСА_2 (а.с. 54) без реєстрації з 21 серпня 2015 року бо не може вселитися у будинок, що належить їй на права власності.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідні норми містяться і в статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Одночасно і статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є частиною українського законодавства гарантується право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Згідно Конвенції, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положенням ст. 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно норм, зазначених у главі 29 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а саме ч.1 ст. 391 ЦК України.

Згідно зі ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Тому суд вважає, що протиправними діями відповідача ОСОБА_3, порушуються права позивача як власника житла, оскільки вона позбавлена можливості володіти та користуватися своїм майном, а тому такі права підлягають поновленню.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Положеннями ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Тому суд зобов'язує відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди для позивача ОСОБА_2 у користуванні її власністю - домоволодінням № АДРЕСА_1 - шляхом зобов'язання ОСОБА_3 допустити ОСОБА_2 до користування жилим приміщенням та вселити ОСОБА_2 у домоволодінням АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позову відмовити, так як позивач не довела у судовому засіданні - якими конкретно речами їй перешкоджає користуватися відповідач ОСОБА_3

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15. 16, 23, 29, 317, 319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 116, 150, 155, 157 ЖК України, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 5,10,60,208,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Зобов'язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди для позивача ОСОБА_2 у користуванні домоволодінням № АДРЕСА_1 - шляхом допущення ОСОБА_2 до користування даним жилим приміщенням та

вселити ОСОБА_2 у домоволодінням АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Н. Ю. Кононихіна