У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Боймиструка С.В., Бондаренко Н.В.,

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И Л А :

04 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_1, в обґрунтування якого вказував, що 03.11.2011 року він на підставі усної домовленості надавав відповідачу позику в розмірі 100000 грн. та 03.05.2012 року суму коштів у розмірі 50000 грн. зі сплатою відповідачем відсотків у розмірі 2% місячних. Факт укладення договору позики та передачі позивачем коштів позичальнику та визначення розміру відсотків стверджується розрахунком відсотків із власноручним підписом позичальника про отримання грошових коштів.

Крім того, згідно боргової розписки від 13.06.2013 року відповідач позичив у позивача кошти в сумі 180000 грн., розмір відсотків і строк повернення сторонами визначений не був. Оскільки строк повернення грошових коштів не був визначений на виконання вказаних положень ним було направлено курєром відповідачу вимогу про повернення коштів від 15.11.2013 року.

Незважаючи на неодноразові прохання повернути кошти, а також те, що настали строки виконання зобовязання, відповідач так і не виконав зобовязання, борг не погасив.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/501/2017 Головуючий у 1 інстанції : Рудика Л.Д.

Доповідач : Григоренко М.П.

Таким чином, відповідач був зобовязаний повернути кошти до кінця грудня 2013 року, а тому з січня 2014 року вважається, що він допустив прострочення.

Із цих підстав просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 330000 грн., відсотки в розмірі 104179 грн., інфляційні втрати в розмірі 38082 грн., 3% річних в розмірі 4909,31 грн. та судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 січня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та інфляційних витрат задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 330000 грн. 00 коп., відсотки за користування позикою в сумі 104179 грн. 00 коп., інфляційні витрати в сумі 38082 грн. 00 коп. та 3% річних в сумі 4090 грн.31 коп., судові витрати в сумі 3776 грн. 00 коп.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказує, що в матеріалах справи є Розрахунок процентів від 10.08.2012 року (а.с. 136), в якому власноручно написано та який підписано ОСОБА_2 про те, що ним отримана нова розписка від 13.06.2013 р. взамін даної розписки на суму 180000 грн. Тим самим, ОСОБА_2 підтвердив відсутність у ОСОБА_1 будь-яких грошових зобовязань по договору позики, оформленому як „Розрахунок процентів від 10.08.2012 року.

Рукописний текст виконано позивачем чорнилом і він є оригіналом.

Вважає, що позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання.

Суд необґрунтовано надав перевагу тому доказу, який був наданий позивачем (а.с. 8) і безпідставно не взяв до уваги наданий відповідачем доказ (а.с. 136), незважаючи на те, що він містить інформацію для правильного вирішення справи.

Вважає, що суд мав взяти до уваги обидва документа та дійти висновку про те, що правовідносини сторін та грошові зобовязання ОСОБА_1 регулюються лише одним договором позики у формі простої письмової розписки від 13.06.2013 року на суму 180000 грн., в яку увійшли отримані ОСОБА_1 150000 грн. основного боргу та 30000 грн. відсотків за користування цими коштами. А тому, позовні вимоги підлягали задоволенню частково в сумі 196624,09 грн., з яких: - заборгованість по договору позики від 13.06.2013 року в сумі 180000 грн.; - відсотки в розмірі облікової ставки НБУ за період з 13.06.2013 року по 01.08.2014 року в сумі 15179,16 грн. (розрахунок наведено в позовній заяві); - інфляційні витрати за період з 13.06.2014 року по 01.08.2014 року (за липень 2014 року) в сумі 720 грн. (180000,00 х 100,4% (липень 2014) = 180720,00 80000,00 = 720,00 грн.); - 3% річних за період з 13.06.2014 року по 01.08.2014 року (49 днів) в сумі 724,93 грн. (180000,00 х 3% : 365 дн. х 49 дн. = 724,93 грн.); - судові витрати в сумі, пропорційній задоволеним позовним вимогам. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд повинен був відмовити ОСОБА_2

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 180000 грн., відсотки за користування позикою в сумі 15179,66 грн., інфляційні витрати в сумі 720,00 грн. та 3% річних в сумі 724,93 грн., а також судові витрати в сумі, пропорційній задоволеним позовним вимогам.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Повністю задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався положеннями статей 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України та виходив із того, що в ході судового розгляду справи було доведено належними та допустимими доказами факт неналежного виконання останнім своїх зобовязань, які випливають із договору позики, у звязку із чим стягнув із відповідача на корись позивача суму запозичених коштів, в розмірі 330000 грн., відсотки за користування позикою, в розмірі 104179 грн., інфляційні втрати, в розмірі 38082 грн., 3% річних, в розмірі 4909,31 грн. та судові витрати по справі.

Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань, які вказані у запереченнях відповідача на заявлений до нього позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги твердження відповідача про те, що 13 червня 2013 року ним було складено та передано позивачу нову розписку, взамін розписки від 10 серпня 2012 року і тому ця нова розписка нібито підтверджує факт припинення його зобовязань за попередньою розпискою у повному обсязі, з тих підстав, що оригінал розписки від 10 серпня 2012 року (а.с. 8) продовжує перебувати у позивача, а тому це свідчить про те, що боргові зобовязання за цією розпискою продовжують існувати.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується із положеннями статті 545 ЦК України, яка передбачає, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

В ході апеляційного розгляду справи колегією суддів було оглянуто оригінал розписки від 10 серпня 2012 року, копія якої міститься в матеріалах справи на а.с. 8 т. 1, і сторона відповідача жодним чином не заперечувала справжність цієї розписки.

Наявні в матеріалах справи два інших екземпляра розрахунку процентів (а.с. 136, 163), які відповідач вважає оригіналами і зміст яких у друкованому вигляді є аналогічним розрахунку процентів, який знаходиться в матеріалах справи на а.с. 8 т. 1, але в яких відсутній рукописний текст ОСОБА_1 щодо підтвердження факту отримання ним від ОСОБА_2 100000 грн. 03 листопада 2011 року та 50000 грн. 03 травня 2012 року, не є належними та допустимими доказами по даній справі, які підтверджують нібито видачу відповідачем позивачу нової розписки взамін попередньої, так як ці розписки не можна вважати оригіналами, через відсутність в них вищевказаних рукописних дописів ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_1 на те, що ним було складено нову розписку без витребування у позивача попередньої, так як у того на той момент при собі не було розписки від 10 серпня 2012 року, на увагу не заслуговують, оскільки у такому разі відповідач, у відповідності до положень частини 4 статті 545 ЦК України, мав право затримати виконання зобовязання та не видавати нову розписку. У цьому разі було б вже прострочення з боку кредитора.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 січня 2017 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : С.В. Боймиструк

ОСОБА_4