Справа №345/2820/15-ц
Провадження № 2/345/9/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.06.2017 р.

м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., секретаря судового засідання Пукіш В.В., з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповіла ОСОБА_3 ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Калуш цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Калуської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про припинення права власності на 1/2 частку житлового будинку із виплатою компенсації та визнання права власності на житловий будинок в цілому, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Калуської міської ради №74 від 20 лютого 2001 року, визнання недійсним Державного акта на землю та скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

22.07.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на ? частку житлового будинку із виплатою компенсації та визнання права власності на житловий будинок в цілому. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому та відповідачу на праві власності належить житловий будок №57, що на вул. О. Пчілки в м. Калуші Івано-Франківської області, по ? частки кожному. Даний будинок сторони по справі успадкували від своїх батьків 24.06.1960. Цього ж року у квітні місяці погоджено порядок користування та володіння кімнатами (площами) житлового будинку між ними, який було зареєстровано у Калуському БТІ. Свою частину будинку відповідач зруйнувала особисто, без згоди позивача, в 1983-1984 рр., отримавши за це компенсацію в повному розмірі, так як у 80 роках на території спірного будинковолодіння, планувалось будівництво житлового кварталу. На даний час на території домоволодіння, що на вул. О.Пчілки, 57 в м. Калуші, на місці частки відповідача знаходяться частина фундаменту та залишки колишніх старих будівельних матеріалів, частина кімнат відповідача непридатна для проживання.

ОСОБА_1 має намір самостійно реконструювати свою частину будинку та привести її у придатний для проживання стан, однак ОСОБА_3 відмовляється звернутись із заявою про припинення права власності на зруйновану частку майна до Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції. Оскільки, відповідач отримала повну компенсацію за знесення своєї частини житлового будинку, припинення права власності на ? частку будинку №57, що на вул. О. Пчілки в м. Калуш не принесе їй матеріальної шкоди. Щодо реальної вартості старих будівельних матеріалів та фундаменту, то ОСОБА_1 готовий їх компенсувати ОСОБА_3

Так як, сторони по справі не можуть добровільно дійти згоди щодо права власності на ? частку житлового будинку, через що позивач не має змоги приватизувати земельну ділянку для обслуговування будинку, то останній звернувся до суду із позовом, в якому просить припинити право власності за ОСОБА_3 на ? частину житлового будинку №57, що на вул. О. Пчілки в м. Калуш Івано-Франківської області з виплатою вартості цієї частки за рахунок ОСОБА_1 в розмірі відповідному до висновку судової будівельно-технічної експертизи; визнати право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок №57, що на вул. О. Пчілки в м. Калуш Івано-Франківської області загальною площею 61,5 м2 в цілому; стягнути із ОСОБА_3 судові витрати по справі на користь ОСОБА_1

06.08.2015 суддею Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області Гринівим М.А. за вказаним вище позовом відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.63, том №1).

Автоматизованою системою документообігу суду 10.10.2016, на підставі розпорядження керівника апарату Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на ? частку житлового будинку із виплатою компенсації та визнання права власності на житловий будинок, передано на розгляд до судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області Юрчака Л.Б. (а.с. 177, 178, том №1).

31.10.2016 ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у вказаній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено Калуську міську раду Івано-Франківської області (а.с.200, том №1).

Також, цього ж дня позивачем було подано суду заяву про збільшення позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України, в якій він просить суд визнати недійсним (незаконним) рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 20.02.2001 №74 про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, кадастрові №:10:004:0080 та №:10:004:0079, що розташовані на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю І-ІФ № 004188, виданий ОСОБА_3 30.03.2001 виконавчим комітетом Калуської міської ради на земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1748/01-24; скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки кадастрові номера №:10:004:0080 та № :10:004:0079 на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, код НОМЕР_1 в Державному реєстрі речових прав України (а.с.213-214, том №1).

Вказана заява прийнята судом, а Калуська міська рада Івано-Франківської області, у відповідності до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, залучена в якості співвідповідача.

29.03.2017 у зазначеній вище цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (а.с. 82, том №2).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав, вважає, що є всі підстави для їхнього задоволення, просив суд позов задоволити.

Представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю серії НАО №190040 від 18.06.2015, посвідченою приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 62, том №1), ОСОБА_2 у судовому засіданні просив суд позов задоволити. Зазначив, що ОСОБА_1 дізнався про порушення його прав тільки у 2014 році, а тому підстав для закриття провадження у звязку із пропущенням строків звернення до суду немає. Також вказав, що фактичний розподіл будинку був, а земельної ділянки ні, тому позивач має беззаперечне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Щодо визнання рішення виконавчого комітету недійсним, звернув увагу суду на те, що виконавчі комітети на час прийняття рішення у 2001 році, не мали права щодо здійснення приватизації, оскільки законодавством це не визначено.

Також ОСОБА_2 10.04.2017 подав суду письмове пояснення (а.с.86-88, том №2), в якому зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після смерті своїх батьків успадкували на початку 60-х років минулого століття по ? частині житлового будинку на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш, право їхньої власності зареєстровано по сьогоднішній день. Порядок користування житловим приміщенням був погоджений сторонами усно, одночасно із прийняттям спадщини. В 1982 році органами державної влади м. Калуша вирішено - район проживання сторін виселити та надати громадянам відповідні компенсації за знесення чи позбавлення права власності осіб. Позивач ОСОБА_1 отримав часткову компенсацію за знесення насаджень на земельній ділянці, а відповідач ОСОБА_3 знесла свою частину будинку повністю та отримала повну компенсацію за знесення своєї частини будинку, однак не припинила в установленому законом порядку право своєї власності.

У 2001 році ОСОБА_3 без участі іншого співвласника, всупереч ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року, звернулась до Калуської міської ради з питанням про приватизацію частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку. Так як на той час частина житлового будинку ОСОБА_3 була знищена, залишається незрозумілим, для обслуговування якого будинку остання отримала у власність земельну ділянку. Однак, Калуська міська рада в особі її виконавчого комітету, без належних на те повноважень, прийняла рішення про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для обслуговування своєї частини спірного житлового будинку. Порядок користування земельною ділянкою для обслуговування спірного житлового будинку письмово співвласниками не погоджувався. Калуська міська рада без письмового договору користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку не мала права передавати у власність земельну ділянку лише одному співвласнику житлового будинку. Також, відсутні будь-які підтверджуючі документи звернення ОСОБА_3 із заявою про передачу їй у власність ділянки

ОСОБА_1 неодноразово звертався до Калуської міської ради з питанням про передачу йому у власність земельної ділянки для обслуговування своєї частини житлового будинку, однак остання безпідставно не розглядала зазначене питання. В 2009 році Калуська міська рада надала дозвіл позивачу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку, але висновком архітектора м. Калуша не погоджено передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_1 на підставі ст. 120 Земельного кодексу України 2002 року.

Оскільки, порушення права та цивільного інтересу позивача існує в часі, на сьогоднішній день це порушення не припинилось, частина житлового будинку ОСОБА_1 не вилучена із його користування, то в даному випадку наявні всі ознаки негаторного позову, до якого не застосовуються наслідки пропуску термінів позовної давності.

Крім того, ОСОБА_2 25.04.2017 подав суду письмову заяву про незастосування строків давності в цивільному спорі (а.с. 104, том №2). У вказаній заяві посилається на те, що усунення перешкод в користуванні частиною житлового будинку на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш, шляхом визнання недійсним оскаржуваного рішення Калуської міської ради та державного акту на земельні ділянки для обслуговування спірного жилого будинку - є негаторним позовом. А до негаторного позову наслідки порушення строків позовної давності судом не застосовуються.

Також врахувати, що позивач дізнався про те, що не може приватизувати свою частину земельної ділянки для обслуговування своєї частини житлового будинку через порушення його права відповідачами у 2014 році.

Враховуючи наведене, просить суд не застосовувати наслідки пропуску позовної давності позивачем, для захисту свого права на належне користування житловим будинком та земельною ділянкою для його обслуговування.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась.

Представник відповідача ОСОБА_3 згідно договору №46 про надання правової допомоги від 08.11.2016 (а.с.205, 206, том №1), ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Зазначила, що відповідач ОСОБА_3 не претендує на частку житлового будинку ОСОБА_1, однак не бажає віддавати свою частку останньому.

Крім того, ОСОБА_4 подала суду письмові заперечення на позов (а.с. 60-61, том №2), в яких зазначає, що позивачу та відповідачу у рівних частках належать по ? частки домоволодіння, яке знаходиться за адресою вул. О. Пчілки, 57, м. Калуш. У 2000 році між співвласниками вказаного будинковолодіння проведено розподіл земельної ділянки згідно розподілу часток житлового будинку. Після фактичного розподілу земельні ділянки становили по 1807 кв. м.

ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку загальною площею 500 кв. м. у межах погодженого розподілу земельної ділянки. Про вказаний факт позивачу було відомо, так як 04.07.2011 він звертався до Калуського МВ УМВС України щодо проведення перевірки законності зазначеної приватизації. В ході проведення перевірок було встановлено, що ОСОБА_3 погодив межі земельної ділянки, а приватизація відбулась у відповідності до діючого на той час законодавства. Отже, ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду із заявою про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 20.02.2001 за №74 про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, та скасування Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ІФ №004188, виданий виконавчим комітетом Калуської міської ради на земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. О.Пчілки, 57 в м. Калуші.

ОСОБА_4 також зазначає, що припинення права власності завдасть значної шкоди відповідачу ОСОБА_3, оскільки, окрім права власності на ? частину житлового будинку, буде припинено право власності на 0,05 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Крім того, з часу проведення фактичного розподілу спірного будинку, кожен із співвласників володіє та розпоряджається своєю частиною будинку на власний розсуд. ОСОБА_3 не втручається у володіння ОСОБА_1, не створює йому будь-яких перешкод у здійсненні ним права власності на його ? чатину будинку. Також позивач має у власності домоволодіння по вул. Гнатюка, 2 в м. Калуші, де постійно проживає.

ОСОБА_3 у спірному будинку належить ? частки, яка є рівною частці ОСОБА_1, а тому вона не може вважатись незначною. Право власності не може бути припинено, оскільки частка відповідача є значною, володіння і користування будинком добровільно погоджено сторонами та його можна поділити в натурі, припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_3

Представник відповідача Калуської міської ради Івано-Франківської області - ОСОБА_6 у судове засідання не зявилась, однак подала суду письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 122-124, том №2), в якій просила розглядати справу без участі представників Калуської міської ради (а.с.122-124, том №2). Зокрема, представник відповідача зазначає, що у квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, виконавчого комітету міської ради про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та незаконним рішення виконавчого комітету Калуської міської ради народних депутатів від 20.02.2001 за №74 «Про передачу у власність ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,05 га». В обгрунтування зазначених позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що йому стало відомо про рішення виконавчого комітету Калуської міської ради народних депутатів від 20.02.2001 за №74, а також про державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку ще в 2009 році, під час виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.11.2013 у справі №345/2313/13-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та незаконним рішення виконавчого комітету Калуської міської ради народних депутатів від 20.02.2001 за №74 «Про передачу у власність ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,05 га», залишено без розгляду, що відповідно до ст. 265 ЦК України не зупиняє перебігу позовної давності.

Окрім цього, представник відповідача вважає, що позивачу про порушення його прав було відомо ще із його звернення до Калуського МВ УМВС України щодо проведення перевірки законності приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 від 04.07.2011. В ході проведення перевірок було встановлено, що ОСОБА_1 погодив межі земельної ділянки, а приватизація відбулась у відповідності до діючого на той час законодавства.

Вказане свідчить, що позивачу стало відомо про порушення його прав ще у 2009 році, а тому останній пропустив строк звернення до суду, поважність пропуску не обґрунтовано, клопотання про поновлення строків позовної давності позивачем не заявлялось, а тому, на думку представника Калуської міської ради, у задоволенні позову слід відмовити.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області ОСОБА_7 у судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с. 98, том №2).

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що ЦК України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У звязку із наведеною вище нормою права, суд при винесенні рішення керується чинним Цивільним кодексом України від 2003 року.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що згідно дублікату свідоцтва про право на спадщину серії ВТІ №360524 від 24.06.1960, який має статус оригіналу, посвідчено, що єдиними спадкоємцями спадкового майна померлого ОСОБА_8 - домоволодіння, що знаходиться за адресою: вул. Л. Українки, 57 (47), м. Калуш - є ОСОБА_9 (жінка), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_1 (син), по 1/3 частки кожному (а.с.4, том №1).

01.06.1963 ОСОБА_9 подарувала свою 1/3 частки зазначеного вище будинковолодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.6, том №1).

Відповідно до довідки №243 від 29.10.2009, виданої головним архітектором м. Калуша виконавчого комітету Калуської міської ради Івано-Франківської області, адреса житлового будинку, що знаходиться за адресою вул. О. Пчілки, 57 є колишньою вул. Л. Українки, 47 (а.с.22).

Згідно копії сторінки реєстраційної книги №8 стосовно запису про реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна по вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш Івано-Франківської області, власниками зазначеного майна є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.2, том №2).

Тобто, як вбачається із наведеного, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить по ? частки спірного домоволодіння.

Згідно державного акта на землю серії І-ІФ №004188 від 30.03.2001 (а.с. 188-189, том№1) та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с. 237-248, том №1), ОСОБА_3, на підставі рішення виконавчого комітету Калуської міської Ради народних депутатів за №74 від 20.02.2001, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель/присадибна ділянка.

Щодо оскарження позивачем вищевказаного рішення та державного акта, скасування державної реєстрації, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положення ст. ст. 13, 14 Конституції України встановлюють, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

На підставі ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування повинні діяти в межах, в спосіб та на підставі законів та Конституції України.

Відповідно до пунктів 1-3 розділу IX «Прикінцеві положення» Земельного кодексу України в редакції 2002 року, правовідносини, що виникли до 1 січня 2002 року регулюються Земельним кодексом України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ.

У зв'язку з тим, що Земельний кодекс України в редакції 2002 року не має зворотної дії в часі, то правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачами повинні врегульовуватися Земельним кодексом України в редакції 1990 року.

Зокрема, ч.1 ст.17 зазначеного вище кодексу, в редакції яка діяла на час винесення оскаржуваного рішення, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗК України від 18.12.1990 (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 ЗК України 1990 року.

Статтею 19 ЗК України 1990 року встановлюється порядок надання земельних ділянок у користування. Відповідно до вказаної статті сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами, зокрема, для сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Стаття 26 цього Закону визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Зокрема до виключної компетенції селищних рад відносяться лише повноваження щодо регулювання земельних правовідносин (пункт 34).

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції Закону від 18.12.1990), розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які у межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх; повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Частиною 7 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення, передбачено, що у разі незгоди сільського, селищного, міського голови (голови районної у місті ради) з рішенням виконавчого комітету ради він може зупинити дію цього рішення своїм розпорядженням та внести це питання на розгляд відповідної ради.

Як вбачається із матеріалів справи та представлених суду доказів, станом на сьогоднішній день міський голова цим правом не скористався, а, отже, погодився із прийнятим 20.02.2001 рішенням виконавчого комітету Калуської міської Ради народних депутатів за №74.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Земельного кодексу України, 18.12.1990, вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Згідно ч. 1 ст. 42 Земельного кодексу України 18.12.1990, (який діяв на час видачі державного акту) громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

В 2000 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проведено розподіл земельної ділянки, що на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш, з яким вони погодились. Згідно вказаного розподілу, кожному із них належить по 0,1807 га (а.с. 18; а.с.111, том №2).

Суд критично оцінює заяву позивача щодо визнання зазначеного вище доказу недопустимим, а саме розподілу земельної ділянки, так як вказаного документу він не підписував та не погоджував (а.с.117, том №2). Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово звертався до державних органів з питанням щодо законності отримання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки. Так, позивачем долучено листа із Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області за №04-01/1912 від 20.06.2017 (а.с.196, том №1), Головного управління Держкомзему в Івано-Франківській області за №10-11-27/138 від 30.03.2012 (а.с. 197-198, том №1), в яких зазначено, що при зверненні до вказаних органів із заявами, позивачем було долучено розподіл земельної ділянки. Крім того, світлокопію такого розподілу позивач долучив суду 13.02.2017, як додаток до матеріалів справи (а.с.14 зворот, а.с. 18, том №2).

Посилання представника позивача на те, що в технічній документації ОСОБА_3 відсутня її заява про передачу їй у власність ділянки, не підтверджена чинним на той час законодавством. Адже, п. 4 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №10 від 15.02.1993, передбачено, що відповідні Ради народних депутатів перевіряють обгрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність.

Крім того, зазначене також регламентується п. 3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» №15-92 від 26.12.1992, який був чинний на момент оспорюваного рішення, а саме, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Тобто, зазначеним законодавством не передбачено, що заява громадянина про передачу у власність земельної ділянки, повинна знаходитись у матеріалах технічної документації, а не в органі місцевого самоврядуванні, який виносив рішення з даного питання.

Водночас, згідно листа-відповіді архівного відділу Калуської міської міської ради від 10.04.2017 №01.7-01/на заяву від 29.03.2017, в архівних копіях документів до рішення виконавчого комітету Калуської міської ради від 20.02.2001 №74 «Про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність та внесення змін в рішення міськвиконкому від 17.01.2001 №20» міститься заява ОСОБА_3 від 06.07.2000 про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки (а.с.95, 96; том №2).

Також, в матеріалах справи міститься висновок Державної землевпорядної експертизи про передачу земельної ділянки у приватну власність від 30.03.2001 (а.с.110, том №2).

Як вбачається із вищенаведеного, виконавчим комітетом Калуської міської Ради народних депутатів, при прийнятті рішення за №74 від 20.02.2001 було дотримано чинне законодавство.

Варто також зазначити, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами про порушення вимог земельного законодавства під час проведення ОСОБА_3 приватизації земельної ділянки. Однак, у порушенні кримінальної справи/відкритті кримінального провадження ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.20, 22, 56 том №2). Також, за фактом підроблення документів органом внутрішніх справ відкрито кримінальне провадження №0000694 (а.с. 185, 186, том№1). Згідно листа Калуської міжрайонної прокуратури №87-59-14 від 21.04.2015, ОСОБА_1 повідомлено, що питання правомірності приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 неодноразово вивчалось, проте порушень вимог чинного законодавства не встановлено (а.с.187, том№1). Водночас, ОСОБА_1 не було надано суду доказів, що зазначене вище кримінальне провадження направлене до суду із обвинувальним актом.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форма такого державного акту була затверджена Постановою Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» від 13.03.1992 року.

Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, відповідно до пункту 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, Пленум ВС України розяснив, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.153 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування завданих збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК).

Відповідно до роз'яснень, що викладені в абзаці 2 пункту 2 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного суду України від 19 березня 2010 року №2), судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах повязаних із правом власності на земельні ділянки недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 22 травня 2013 року та від 24 квітня 2013 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справах № 6 33 цс13, № 6 14 цс 13, та в силу імперативних положень ст.360 7 ЦПК України є обовязковими у правозастосуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог, письмових та усних пояснень позивача і його представника, останні просили визнати недійсним та скасувати державний акт, на підставі недійсності рішення виконавчого комітету Калуської міської ради. Жодних інших доказів щодо недійсності державного акту, ними на надано.

Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконливого висновку, що в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Калуської міської ради щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Калуської міської ради №74 від 20 лютого 2001 року, визнання недійсним Державного акта на землю та скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку, слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права власності на 1/2 частку житлового будинку із виплатою компенсації та визнання права власності на житловий будинок в цілому, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини, в рішеннях у справах "ОСОБА_10 Мусселе проти Бельгії" та "ОСОБА_11 Девелопментс ЛТД проти Ірландії" вказав, що термін "власність", як це передбачено статтею 1 Першого Протоколу, може означати або "існуючу власність", або претензії, щодо яких заявник може довести, що він принаймі має "законні підстави" отримати можливість використати право власності.

У відповідності із ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 зазначеного вище кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

В практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, за допомогою яких слід оцінювати відповідність втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого Протоколу, якщо б хоча одного критерію не буде додержано.

З урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого Протоколу та згідно із засадами українського цивільного законодавства припинення права власності особи на майно допустиме тільки з підстав, чітко визначених законом.

Згідно з положеннями ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користуванням майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-68цс14, який в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При вирішенні вказаного спору необхідно враховувати, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності.

При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Як зазначає у своєму письмовому запереченні, та як встановлено судом, зокрема, наведено вище у рішенні, ОСОБА_3 належить ? частина спірного будинковолодіння, а тому вона не може вважатися незначною, так як рівнозначна частці, яка належить ОСОБА_1

Згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи по цивільної справи №345/2820/15-ц, на день проведення експертизи залишилося збереженим в натурі 8,39 % конструктивних елементів житлового будинку №57 по вул. О. Пчілки м. Калуш із ? частини, що належить ОСОБА_3 Ринкова вартість цієї частини становить 41030 грн. (а.с. 134-151, том №1).

Однак, значимість шкоди та її істотність, слід оцінювати не тільки правом власності на ? частину будинковолодіння, а також тим, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,05 га для обслуговування своєї частини будинку. Як зазначалось вище у мотивувальній частині рішення, суд прийшов до висновку, що державний акт про право власності на земельну ділянку виданий у відповідності із законодавством України.

Суд не може взяти до уваги посилання позивача на те, що ОСОБА_3 у 1983-1984 роках отримала грошову компенсацію за знесення своєї частки домоволодіння, оскільки остання може вільно розпоряджатись своїм майном. Все ж таки, станом на сьогоднішній день ОСОБА_3 володіє ? частки будинковолодіння, що на вул. О. Пчілки, 57 в м. Калуш.

Не підтверджене доказами також положення про те, що між співвласниками неможливе спільне володіння та користування спірними житловим будинком. Як зазначено у позовній заяві, поданій до суду, між позивачем та відповідачем був погоджений порядок користування та володіння кімнатами будинку. Не доведено також, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні його часткою будинковолодіння.

Окрім наведеного вище, позивач не надав доказів того, що житловий будинок є неподільним, тобто що він не підлягає розподілу у натурі відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України.

У відповідності до положень ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Так, ОСОБА_1 було внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі вартості частки ОСОБА_3 (а.с. 102, 103, том №2).

Згідно ч.2 ст.364 ЦК України, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Однак, так як ОСОБА_3 не визнала заявлені відносно неї позовні вимоги, то, відповідно, відмовилась від компенсації, представленої позивачем.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для застосування ст.365 ЦК України та припинення права власності на 1/2 частку житлового будинку із виплатою компенсації, визнання права власності на житловий будинок в цілому. А тому, в цій частині позовних вимог, ОСОБА_1 слід також відмовити.

Варто зазначити, що судом взяті до уваги заяви представників відповідачів щодо застосування строків позовної давності звернення до суду. Однак, у звязку із безпідставністю заявлених позовних вимог, необґрунтованістю та недоведеністю їх у судовому засіданні, суд не застосовує строки позовної давності, які передбачені ст. ст. 257-258 ЦК України.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог згідно вимог ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 13, 14, 19, 41 Конституції України, практикою Європейського суду з прав людини, практикою Верховного Суду України, ст. ст. 25-26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ст. ст. 3, 9, 17, 19, 23, 31, 42 Земельного кодексу України від 18.12.1990, ст. ст. 183, 257-258, 317, 321, 356, 364-365 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10-11, 58-60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Калуської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про припинення права власності на 1/2 частку житлового будинку із виплатою компенсації та визнання права власності на житловий будинок в цілому, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Калуської міської ради №74 від 20 лютого 2001 року, визнання недійсним Державного акта на землю та скасування рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення , апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

Головуючий :