Справа № 133/3928/14-ц Провадження № 22-ц/772/1339/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 19Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Іващука В.А., Якименко М.М.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ПП Учбово-виробничий комбінат «АвтоСвітПлюс» про визнання договорів недійсними, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання грошових коштів за договором позики обєктом права спільної сумісної власності подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_5, на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2017 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона з ОСОБА_3 з 1 березня 1997 року по 12 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час їх перебування у шлюбі за ОСОБА_3 було зареєстровано автомобіль НОМЕР_1.

У судовому засіданні від 24 квітня 2014 року в Козятинському міськрайонному суді Вінницької області під час розгляду цивільної справи № 133/2770/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільно нажитого майна подружжя, зокрема зазначеного вище автомобіля, їй стало відомо, що 10 липня 2011 року між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 100 000 грн. Оскільки ОСОБА_3 не мав змоги повернути позичені кошти, він передав у рахунок заборгованості ОСОБА_4 вказаний автомобіль. 23 липня 2013 року ОСОБА_4 зареєструвала на своє імя переданий їй автомобіль.

ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2, не мав права укладати договір позики без її відома й згоди та розпоряджатись майном, яке було їх спільною сумісною власністю, тому позивач, пославшись на ці обставини та вважаючи свої права порушеними, звернулась до суду і просила визнати недійсним договір позики від 16 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також визнати недійсним договір від 23 липня 2013 року про відчуження спірного автомобіля ОСОБА_3 ОСОБА_4

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернуся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом та просив визнати грошові кошти у сумі 100 000 грн. обєктом права спільної сумісної власності їх подружжя, отриманих за зазначеним вище договором позики. Заявлені вимоги мотивував тим, що ці кошти було позичено ним за згодою із ОСОБА_2, яка мала на меті перепланувати, переобладнати та відремонтувати квартиру АДРЕСА_1 під магазин. За позичені кошти і було проведено ремонтні роботи, тобто їх було витрачено в інтересах сімї. Коштів для повернення позики у подружжя не було, тому, як зазначає позивач, ОСОБА_2 порадила йому позичені кошти не повертати, а передати ОСОБА_4 їх машину «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» державний номерний знак НОМЕР_2, ціна якої дорівнювала сумі боргу. На таку пропозицію ОСОБА_3 погодився і передав спірний автомобіль.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким вимоги за зустрічним позовом задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи із таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами ті іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено та з матеріалів цієї справи № 133/3928/14-ц й оглянутої у судовому засіданні справи № 133/2770/13-ц вбачається, що згідно свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 004403 між сторонами у справі 1 березня 1007 року було укладено шлюб, який рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 12 серпня 2013 року розірвано.

Сторонам у справі на праві спільної сумісної власності належить автомобіль НОМЕР_1, який 8 травня 2010 року було зареєстровано на імя ОСОБА_3

10 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 100 000 грн., що підтверджується наданою ним розпискою. Суму позики ОСОБА_3 зобовязався повернути не пізніше 15 липня 2013 року.

23 липня 2013 року ОСОБА_3 відчужив свої рідні сестрі ОСОБА_4 спірний автомобіль, який остання зареєструвала на своє ім'я, що підтверджується довідкою-рахунком серії ДПІ № 998615 від 23 липня 2013 року, виданою ПП Учбово-виробничий комбінат «АвтоСвітПлюс», обліковою карткою № 22317224 від 23 липня 2013 року, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САТ № 041447.

Згідно із висновком спеціаліста № 177 ринкова вартість автомобіля марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» 2004 року становить 96 560 грн.

Висновком експерта за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи № ОС-249/311 встановлено, що вартість ремонтно-будівельних робіт по реконструкції квартири № 4 розташованої по вул. Незалежності (вул. Червоноармійська), 58 у м. Козятині станом на 31 жовтня 2011 року, може становити 70 421 грн.

Встановивши вказані обставини справи, суд, керуючись ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст. ст. 203, 1046, 1051 ЦК України, дійшов вірного висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні вимог за зустрічним позовом з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що спірний автомобіль ОСОБА_3 відчужив свої рідні сестрі. Останній було відомо, що цей автомобіль належить подружжю ОСОБА_3 та є їх спільною сумісною власністю, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що договір від 23 липня 2013 року про відчуження ОСОБА_3 ОСОБА_4 вказаного автомобіля слід визнати недійсним. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим.

Поняття договору позики визначено ст. 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Із аналізу наведених норм права вбачається, що при укладенні одним із подружжя договору позики необхідним на його вчинення є згода другого з подружжя, оскільки укладення такого договору створює обовязки і для другого з подружжя.

Позивач за первісним позовом заперечувала, що надавала таку згоду. ОСОБА_3 всупереч вимогам положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України протилежного не довів, тому суд дійшов вірного висновку про визнання оспорюваного договору позики недійсним, який згідно ч.1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а також про відмову у задоволенні зустрічного позову. Крім того, доводи скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання грошових коштів за договором позики обєктом права спільної сумісної власності не можна визнати обґрунтованими ще й тому, що питання про обсяг спільно нажитого подружжям ОСОБА_3 майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясування джерела і часу його придбання, є предметом доказування (ст. 60 ЦПК) та зясування судом (ст. 214 ЦПК) у справі № 13/2770/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Пленум Верховного Суду України у п.19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року N 12 розяснив, що порушення або неправильне застосування матеріального чи процесуального права має місце у разі застосування закону, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню, унаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин або неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене чи обмежене тлумачення.

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим апелянт у своїй апеляційній скарзі лише послався на те, що не погоджується з рішенням суду через порушення судом норм матеріального права, однак при цьому не вказав у чому конкретно таке порушення полягає.

Його апеляційна скарга не містить посилання на такі порушення або неправильне застосування норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Доводи скарги про те, що суд безпідставно відхилив клопотання (т.1 а.с. 194) про витребування матеріалів справи № 13/2770/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя для дослідження оспорюваного договору позики та розписки про отримання за ним коштів, які містяться на її а.с. 108, 126, чим порушив норми процесуального права та допустив неповне зясування обставин, що мають значення для справи, не можна визнати обґрунтованими, оскільки у цьому клопотанні самим апелянтом зазначено, що на день його подання (09.12.2015) оригінали цих документів не збереглися. Крім того їх копії містяться не тільки у матеріалах справи № 13/2770/13-ц але й у даній справі № 13/3928/14-ц (т.1 а.с. 17, 60, 61), які суд першої інстанції мав можливість дослідити. З метою перевірки доводів апелянта та за його клопотанням апеляційним судом витребувано справу № 13/2770/13-ц та досліджено її а.с. 108, 126, внаслідок чого встановлено, що на цих аркушах містяться копії вказаних документів, а не оригінали.

Доводи скарги про те, що суд безпідставно відхилив клопотання (т.1 а.с. 195) про допит як свідка судді Воронюк В.Ф., яка могла підтвердити, що при розгляді справи про поділ майна подружжя саме вона досліджувала і оглядала вказані документи, чим порушив норми процесуального права та допустив неповне зясування обставин, що мають значення для справи, не можна визнати обґрунтованими, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення, інших матеріалів справи, зокрема, пояснень осіб, які брали у ній участь, вбачається, що цими особами не заперечуються обставини, які може підтвердити цей свідок, тому з огляду на положення ст. 61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню, а відтак клопотання - задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, висновків суду не спростовують, тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК України вказану апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_5, відхилити, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В.А. Іващук

ОСОБА_6