Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/549/17Головуючий у 1-й інстанції Ярошенко А.Г.
Пр. № 22-ц/778/3042/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі 8400,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття з індексацією відповідно до закону; стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі 5600,00 грн. щомісячно і до досягнення дитиною трирічного віку.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 03.08.2015 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Шлюбні стосунки фактично припинені 20.02.2016 року. Після припинення шлюбних відносин дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. В добровільному порядку відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року (а.с.94-95) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 1000,00 грн., але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 03.02.2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі 1000,00 грн., щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, починаючи стягнення з 02.02.2017 року.

В решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції (фактично в частині відмови у задоволенні позовних вимог), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі (а.с.98-100) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 109) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 111).

Відповідач ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с.118).

У судове засідання 19 жовтня 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи через свого представника за договором - адвоката (а.с.52-53) Черкез Є.В., що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_3 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав. Зі слів представника на теперішній час відповідач перебуває за межами України, йому відоме про розгляд справи, проти розгляду цієї справи апеляційним судом за його відсутністю не заперечує.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю відповідача ОСОБА_3 за присутністю представника останнього - Черкез Є.В. та позивача ОСОБА_2 та представника останньої за договором - адвоката (а.с. 37-38) Баранник М.Ю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся осіб, які беруть участь у справі, у тому числі позивача ОСОБА_2 та представника останньої - Баранник М.Ю., які у тому числі на запитання колегії суддів апеляційного суду зазначали, що у цій справі позивачем оскаржується в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини у розмірі, що перевищує 1000,00 грн.; шлюб сторін було розірвано за рішенням суду 01.02.2017 року, інших доказів майнового положення відповідача, окрім тих, що є в матеріалах справи, надати не можуть, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення аліментів на дитину у розмірі 7400,00 грн. (розрахунок: 8400,00 грн. заявлено позивачем у позові - 1000,00 грн. стягнуто за рішенням суду) та на дружину у розмірі 4600,00 грн. (розрахунок: 5600,00 грн. заявлено позивачем у позові - 1000,00 грн. стягнуто за рішенням суду), керувався ст. ст. 180, 181, 182, 183 - 184 СК України, ст.ст. 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 03.08.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. Шлюбні стосунки припинені 20.02.2016 року. Відповідач матеріальної допомоги не надає.

На підставі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У той же час розмір аліментів не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК.

Суд першої інстанції правильно вважав, що доводи позивача про «великі» доходи відповідача не підтвердженні належними, допустимими доказами у цій справі; посилання на те, що відповідач є власником човна не є тією обставиною, що посвідчує «його статки».

Тому, оцінивши наведені докази кожний окремо та в їх сукупності, враховуючи, що відповідно до вимог ст.ст. 180, 184 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, суд першої інстанції правильно визначив розмір аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини в твердій грошовій сумі 1000,00 грн.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України дружина має право на утримання, з якою проживає дитина, має право на утримання незалежно від того чи працює вона та не залежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Оцінивши наведені докази кожний окремо та в їх сукупності, керуючись вимогами ст. 84 СК України, враховуючи, що, платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, суд першої інстанції також правильно визначив розмір аліментів з відповідача на користь позивача, як на утримання останньої до досягнення дитиною 3-х років, в твердій грошовій сумі 1000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, за змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Встановлено, що станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції прожитковий мінімум для ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, як дитини у віці до 6 років, становив з 01.05.2017 року - 1426,00 грн.

Таким чином, кожен із батьків має забезпечити дитини не менше половини від цього прожиткового мінімуму, а це складає 713,00 грн. (розрахунок: 1426,00 грн. /2 особи).

Тому, враховуючи, що в силу вимог ст. 180 СК України, що утримання дитини є не правом, а обов'язок відповідача, суд першої інстанції оскаржуємим рішенням у цій справі й стягнув з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1000,00 грн. щомісяця, тобто, навіть, більше, ніж 713,00 грн.

Хоча за вимогами ст. 182 ч. 2 СК України в чинній на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (13 червня 2017 року) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не міг бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу (визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі).

Таким чином, мінімальний розмір аліментів на дитину на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (13 червня 2017 року) складав 427,80 грн. щомісяця (розрахунок: 1426,00 грн. *30 % /100 %).

А згідно із ст. 182 ч. 2 СК України, в редакції, яка є чинною з 08 липня 2017 року, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Розрахунок: 1426,00 грн. *50 % /100 % =713,00 грн.

Однак, враховуючи, що рішення суду, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі, було постановлено до 08 липня 2017 року, то суд першої інстанції правильно виходив із мінімального розміру аліментів на одну дитину - 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 ч. 2 СК України в чинній редакції до 08 липня 2017 року).

Оскільки, в силу вимог ст. 5 ч. 1 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

При визначенні розміру аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції врахував всі обставини цієї справи, які мають значення для його визначення. Визначений судом першої інстанції розмір аліментів на дитину у цій справі є достатнім при вищевикладених обставинах, відповідає інтересам дитини та не порушує прав відповідача.

Разові витрати позивача з метою розвитку будь-яких здібностей дитини, у зв'язку із хворобою дитини тощо, про які зазначає позивач у своїй апеляційній скарзі у цій справі, та якщо останні дійсно мають місце, виходять за межі поняття «аліменти» та можуть охоплюватись поняттям «додаткових витрат на дитину», порядок участі в яких батьків дитини передбачений ст. 185 СК України.

Щодо розміру аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, то суд першої інстанції визначив цей розмір аліментів з відповідача також у вигляді 1000,00 грн.

Судом першої інстанції було встановлено і не заперечувалось у суді першої інстанції позивачем у цій справі, що позивач отримує щомісячну соціальну допомогу по народженню дитини щомісяця у розмірі 860,00 грн., а відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Обставини, які визнані особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Враховуючи вищезазначені судом фактичні обставини цієї справи, зокрема майновий стан позивача та майновий стан відповідача, суд першої інстанції мав право визначити й менший розмір аліментів з відповідача на утримання дружини у цій справі.

Проте, сторони із цим рішенням суду першої інстанції у цій справі в частині задоволеного розміру аліментів з відповідача на утримання дружини на суму 1000,00 грн. погодились, в апеляційному порядку не оскаржували, тому апеляційним судом на теперішній час рішення суду першої інстанції у цій справі в цій частині не переглядається.

Суд першої інстанції правильно вважав, що підстави для стягнення у цій справі з відповідача на утримання дружини аліментів у розмірі, що перевищує 1000,00 грн. щомісяця, відсутні.

Право на утримання дитини має дружина, з якою проживає дитина, і в разі розірвання шлюбу (ст. 84 ч. 6 СК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Однак, позивач та її представник не надали суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів того, якій саме розмір доходу щомісяця має відповідач та що він має можливість платити аліментів на утримання дитини та дружини більше, ніж визначено було судом першої інстанції у цій справі в оскаржуємому рішенні.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Припущення позивача про доходи відповідача поза межами України тощо не можуть бути належним, допустимим доказом у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, роз'яснював у судовому засіданні особам, які беруть участь у справі, ї право надати апеляційному суду докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Оскільки, в силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Однак, докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

На запитання колегії суддів апеляційного суду у судовому засіданні позивач та представник останньої зазначали, що інших доказів майнового положення відповідача, окрім тих, що є в матеріалах справи, надати не можуть.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування саме розміру аліментів, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині відмови в його задоволенні, зокрема в частині стягнення з відповідача на користь позивача розміру аліментів на дитину та дружину, що перевищує 1000,00 грн. на місяць, на кожного з них окремо.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції правильно стягнув аліменти з відповідача на користь позивача у цій справі, починаючи з дати пред'явлення позивачем вищезазначеного позову до суду поштою 02.02.2017 року (конверт з відміткою поштового відділення від 02.02.2017 року (а.с. 3), що відповідає вимогам ст. 191 СК України.

Описки суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні, зокрема щодо дати, з якої стягуються аліменти з відповідача на користь позивача на утримання дитини, не можуть бути підставою для скасування або зміни цього рішення у цій справі апеляційним судом в порядку апеляційного перегляду цієї справи, а можуть бути усунуті в порядку ст. 219 ЦПК України з власної ініціативи суду першої інстанції або за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції хоча й послався на ст. 88 ЦПК України, але фактично оскаржуємим рішенням судом першої інстанції не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_2 була звільнена в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне роз'яснити сторонам у цій справі їх право у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання про зміну визначеного за рішенням суду у цій справі розміру аліментів на дитину та дружину в порядку, передбаченому СК України, чи питання про додаткові витрати на дитину.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.