РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/16100/16-ц

Провадження № 2/643/2110/17

07.06.2017 року Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Довготько Т.М.

за участю секретаря - Бахметьєвій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому росить визнати право його особистої власності на 2-х кімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 28.08.2010року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано за рішенням Московського районного суду м.Харкова від 26.07.2016року. За час шлюбу він набув у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Грошові кошти для придбання спірної квартири він отримав за договором дарування від своєї матері ОСОБА_3, яка продала свій автомобіль, квартиру , а також взяла кошти у розмірі 19992грн. в кредит. Отримані в подарунок кошти, він витрачав для сплати внесків за договором про участь фінансового будівництва та комісії банківської установи за прийняття відповідних платежів. У зв'язку з тим, шо спірна квартира була придбана ним хоча й у період шлюбу, але за його особисті кошти, вона не може бути спільною сумісною власністю подружжя, а є його особистою приватною власністю.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним зустрічним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_1 1/3 частини зазначеної квартири та право власності на автомобіль марки Peugeot 107, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на те, що з 28.08.2010року по 26.07.2016року вони з ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.07.2016року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає разом нею у квартирі АДРЕСА_1. Під час перебування з відповідачем у шлюбі вони придбали у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 30.07.2012року вони уклали договір з ТОВ «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва» про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 та отримали Свідоцтво про участь у фонді. 14.08.2012року вони також уклали договір з ТОВ «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва» про уступку майнових прав на об'єкт інвестування. Відповідно до п.3.2 Договору сума договору складає 421 228, 80 грн. та складає 100 % вартості об'єкта інвестування за поточною ціною та за договором про участь у фонді фінансування будівництва від 30.07.2012року. Договори укладалися від імені ОСОБА_1, але в інтересах сім'ї, оскільки на той час вона знаходилася дома та доглядала за дитиною. Власних коштів для придбання квартири вони не мали, а тому всі кошти їм дали батьки, за взаємною домовленістю по ? частини з кожної сторони. Її мати ОСОБА_5 дала половину коштів, а саме 210 000, 00 грн, одразу в повній сумі, а отже квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Так, 25.01.2013року було підписано акт виконаних робіт та видано довідку №35 від 25.01.2013року про 100% оплату вартості загальної площі об'єкта інвестування. Також, 25.01.2013року було укладено акт прийому-передачі квартири у стані будівельного ремонту, квартира потребувала ремонту, який було зроблено за кошти її батьків. Зазначила, що оскільки разом з нею проживає донька та поліпшення квартири зроблено за її кошти, вона має право на збільшення частки та визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири. Крім того, позивач зазначила, що 28.08.2011року, під час знаходження у шлюбі, вони придбали автомобіль марки Peugeot 107, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 118 624,00 грн., який знаходиться у власному користуванні відповідача ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_1, та його представники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 проти задоволення вимог первинного позову ОСОБА_1 заперечували. Вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав викладених у позові.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю ОСОБА_1 Так вона подарувала останньому грошові кошти у розмірі 423300,00грн. для придбання ним спірної квартири. Вказані грошові кошти вона отримала від продажу свого автомобіля, квартири , а також взяла кошти у розмірі 19992грн. в кредит.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю ОСОБА_2 Так, 30.07.2012року вона передавала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 210 614грн. для придбання спірної квартири, для проживання їх сім'ї, а саме для внеску платежу за договором про участь у фонді фінансування будівництва. Вказані грошові кошти це її прибуток від частки статутного фонду ТОВ «Апетека №275».

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка за первісним позовом ОСОБА_3 та свідка за зустрічним позовом ОСОБА_5, дослідивши письмові докази по справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як встановлено у судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2010року, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.07.2016року було розірвано /а.с.59/.

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.60/.

30.07.2012року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва» було укладено договір №ФФБ-113-50-1 про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.62-65/.

14.08.2012року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва» було укладено договір №У-113-50-1 про уступку майнових прав на Об'єкт інвестування. Відповідно до п.1.4 вказаного Договору, об'єктом інвестування є квартира АДРЕСА_1. Відповідно до п. 3.2 Договору сума Договору про участь у ФФБ №ФФБ-113-50-1 від 30.07.2012року складає 421 228, 80грн. /а.с. 67/.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було сплачено згідно Договору про участь у ФФБ №ФФБ-113-50-1 від 30.07.2012року суми у розмірі: 307692,31грн. - 30.07.2012року; 54550,00грн. - 31.07.2012року; 24190,00грн. - 01.08.2012року; 20000,00грн. - 02.08.2012року;14796,46 грн. - 13.08.2012року; 825,00грн. - 17.08.2012року /а.с.16-19/.

14.08.2012року на ім'я ОСОБА_1 було видане свідоцтво про участь у Фонді фінансування будівництва об'єкту будівництва за адресою: АДРЕСА_1. В якому зазначено, що сума грошових коштів, переданих в управління на дату видачі свідоцтва становить 421228,80грн. /а.с.66/.

25.01.2013року між ОСОБА_1 та ТОВ «ХРФФБ» було підписано акт виконаних робіт про те, що згідно з договором №ФФБ-113-50-1 від 30.07.2012року Управителем були надані, а Довірителем прийняті послуги щодо участі у фонді фінансування будівництва за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.75/.

Також, 25.01.2013року між ТДВ «Житлобуд-2» та ОСОБА_1 було підписано акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 /а.с.76/.

Спірна квартира була зареєстрована за ОСОБА_1 /а.с.20/.

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.61,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

В той же час, за змістом ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презумується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Таким чином, при вирішенні питання про поділ майна, суд враховує, що за змістом норм сімейного законодавства майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідні правові висновки, висловлені Верховним Судом України в цілому ряді справ, зокрема, в справах № 6-79цс13, №6-2641цс15.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 було надано договір дарування грошових коштів від 30.07.2012року , відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 423300,00грн., які повинні бути використані для сплати платежів за договором про участь у фонді фінансування будівництва «ФФБ-113-50-1 від 30.07.2012р. /а.с.13/, розписки про прийняття ОСОБА_1 грошових коштів у дар /а.с.14-16/. Також позивачем було надано на підтвердження джерела доходу у ОСОБА_2: договір купівлі продажу квартири укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 від 27.07.2012року /а.с.6/, попередній договір купівлі продажу автомобіля укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 від 25.07.2012року /а.с.7/, розписки ОСОБА_3 про отримання нею грошових коштів в якості авансу за попереднім договором купівлі-продажу автомобіля від 31.07.2012р., 01.08.2012р., 13.08.2012р., 17.08.2012року /а.с.8-9/, договір про надання споживчого кредиту укладений 01.08.2012року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3./а.с.11-12/.

Так, відповідно до договору дарування грошових коштів від 30 липня 2012 року, який було укладено в простій письмовій формі, ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 у дар грошові кошти в сумі 423300грн.00коп. які повинні бути використані для сплати платежів за договором про участь у фонді фінансування будівництва «ФФБ-113-50-1 від 30.07.2012р.

Цивільним кодексом України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина 1 статті 718 ЦК України).

Частиною 5 статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Предметом договору дарування грошових коштів, який укладений 30 липня 2012, є грошові кошти, що перевищують пятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а тому такий договір дарування коштів підлягав нотаріальному посвідченню.

Договір дарування є одностороннім правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Згідно з ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки договір дарування грошових коштів від 30 липня 2012 року укладено сторонами без додержання встановленої законом форми, такий договір не є допустимим доказом відповідно до ст.59 ЦПК України.

Зі свого боку ОСОБА_2 на підтвердження джерела доходів її матері ОСОБА_5 були надані: податкова декларація /а.с.79-80/, довідка про вихід зі складу засновників ТОВ «Аптека №275» та отримання вартості частки статутного фонду /а.с.81/ та платіжні доручення про переказ прибутку з частки Статутного фонду /а.с.83-90/.

У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісних вимог ОСОБА_1 та про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, оскільки спірна квартира була придбана не за особисті кошти ОСОБА_1, а за кошти подружжя надані їм батьками для проживання сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1, тому не може бути особистою власністю ОСОБА_1, а є спільною сумісною власністю подружжя.

Так, згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як на підставу зустрічних позовних вимог в частині відступлення від засад рівності часток подружжя ОСОБА_2 вказує на те, що разом з нею проживає неповнолітня донька, та на те, що за її власні кошти було зроблено ремонт у квартирі, на підтвердження чого надає довідку з місця проживання /а.с. 91/, квитанції та чеки про придбання будівельних матеріалів /а.с.96-130/.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не надано доказів щодо істотних обставин, перелік, яких міститься у ч. 2 ст. 70 СК України, які б надавали суду підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира підлягає поділу між подружжям в рівних частинах по ? частці.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль Peugeot 107, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 суд приходить до висновку про відмову позову в цій частині.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, автомобіль Peugeot 107, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 було відчужено ОСОБА_1 у 2014році.

Так, п. 6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

У п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Спірний автомобіль, відчужений в період шлюбу. Доказів того, що обумовлений автомобіль проданий без згоди ОСОБА_2 і не в інтересах сім'ї суду не надано, як і не надано доказів оспорювання самого правочину відчуження автомобіля на користь іншої особи, без її згоди, а тому суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст.88 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі - 1404,09грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Т.М.Довготько