АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 640/569/17 Головуючий 1-ї інстанції Сенаторов В.М. Провадження № 22-ц/790/5159/17 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із трудових
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Пилипчук Н.П., Кіся П.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу «Обласний організаційно-методичний центр культури і мистецтва» про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористані дні відпустки,-

ВСТАНОВИЛА:

16 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Обласний організаційно-методичний центр культури і мистецтва» (далі КЗ «ООМЦКМ») про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористані дні відпустки.

В обґрунтування позову зазначила, що з 01 квітня 2011 року працювала в КЗ «ООМЦКМ» на посаді провідного юрисконсульта за сумісництвом.

На підставі наказу про звільнення з посади № 67-к від 16 грудня 2016 року за ст. 43-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) її з ініціативи власника було звільнено з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником (далі наказпро звільнення з посади).

Вважає наказ про звільнення з посади незаконним, таким, що порушує належне їй право на працю, оскільки ст. 43-1 КЗпП України містить лише перелік випадків розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди профспілкового представника, зважаючи на що не є правовою підставою для звільнення сумісника. Таким чином, формулювання причин звільнення не відповідає чинному законодавству.

Також посилалась на той факт, що звільнення було здійснено керівництвом КЗ «ООМЦКМ» з особистих мотивів, які не були повязані з виконання посадових обовязків.

В день звільнення, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України, їй не було проведено виплату всіх сум, що належать при звільненні.

На дату звільнення, позивачу як одинокій матері, повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки (68 днів), з урахуванням 8 днів невикористаної щорічної основної відпустки, оскільки законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на використання відпустки за минулі робочі роки.

Виплата компенсації за невикористані дні відпустки одинокої матері за весь час роботи в КЗ «ООМЦКМ» була здійснена 23 лютого 2017 року, а не в день звільнення.

Зважаючи на зазначене, просила суд, з урахуванням уточнень, визнати незаконним наказ про звільнення з посади, поновити її на посаді провідного юрисконсульта юридично-кадрового відділу КЗ «ООМЦКМ», стягнути з КЗ «ООМЦКМ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, середній заробіток за весь час затримки сплати належних їй сум по день фактичного розрахунку (з 19 грудня 2016 року по 23 лютого 2017 року) та витрати на правову допомого в розмірі 4 480,00 грн.

07 лютого 2017 року представником відповідача подано заперечення на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам по справі. Наказ про звільнення з посади є законним, права позивача не порушує. Звільнення з роботи за сумісництвом було проведено з підстав, передбачених законодавством, зважаючи на що, при прийнятті працівника, який не є сумісником, виплата вихідної допомоги не проводиться, не передбачено пільг, компенсацій, гарантій тощо. Підставою звільнення ОСОБА_1 було невиконання посадових обовязків, будь-які інші субєктивні причини звільнення відсутні. Порядок виплати компенсацій порушений не був, 16 грудня 2016 року були нараховані належні до виплати суми та своєчасно подані на погодження до Державної казначейської служби України. Що ж стосується виплати компенсації за невикористані додаткові дні відпустки як одинокій матері, то позивач не має статусу одинокої матері, будь-які документи, що підтверджують такий статус та відсутність участі батька у вихованні дитини нею не надавалися, за період роботи у КЗ «ООМЦКМ» заяви про надання додаткової відпустки з цієї підстави нею надані не були, зважаючи на що, підстави для виплати компенсації за дану категорію невикористаної відпустки відсутні.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КЗ «ООМЦКМ» про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористані дні відпустки відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції неповно зясовані обставини, що мають значення для вирішення справи, не було враховано та надано належної оцінки тій обставині, що 23 лютого 2017 року відповідач сплатив компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, нараховані як одинокій матері, зважаючи на що, позивачем було уточнено позивні вимоги шляхом заміни вимоги про сплату цієї компенсації на вимогу про виплату середнього заробітку за весь час затримки сплати належних сум, яку судом першої інстанції не було розглянуто та вирішено. Також не було надано належної оцінки, що відповідно до діючого законодавства при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства провадиться в день звільнення, будь-який інший порядок та строки виплати для комунальних підприємств не передбачені, зважаючи на що доводи відповідача щодо погодження та отримання дозволу на виплату сум при звільненні від Державної казначейської служби України не є правовою підставою для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог. Також не надано належної оцінки неповідомленню КЗ «ООМЦКМ» у письмовій формі ОСОБА_1 про нарахування суми, належної працівникові при звільненні, перед виплатою відповідних сум. Судом не було встановлено дату фактичного розрахунку при звільненні. Не надано належної оцінки факту порушення процедури звільнення з суміщуваної роботи та особисті мотиви керівництва при звільненні, що підтверджується наявністю заяви про вчинення корупційних дій керівником.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримували.

Представник КЗ «ООМЦКМ» проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час ухвалення рішення суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що звільнення відповідача було здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки у разі розірвання трудового договору за суміщенням посилання на будь-які інші статті КЗпП України, окрім ст. 43-1 КЗпП України, не вимагається. Доводи позивача щодо звільнення у звязку з особистим неприязним відношенням керівництва не доведені будь-якими належними та допустимими доказами. Належні до виплати суми відповідачем були своєчасно нараховані та подані на погодження до Державної казначейської служби України, на час звільнення підстави для нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки одинокої матері за весь час роботи були відсутні, оскільки продовж всього періоду роботи в КЗ «ООМЦКМ» ОСОБА_1 не рахувалась як одинока матір, будь-яких документів на підтвердження даного статусу не надавала. Під час розгляду справи ОСОБА_1 було надано до КЗ «ООМЦКМ» документи, що підтверджують даний статус, та відповідачем була нарахована та виплачена компенсації за невикористані дні відпустки одинокої матері.

Колегія суддів частково погоджується з даними висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Судом апеляційної та першої інстанції встановлено, підтверджується письмовими доказами та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 з 01 квітня 2011 року працювала в КЗ «ООМЦКМ» на посаді провідного юрисконсульта юридично-кадрового відділу за сумісництвом.

Провідним інженером юридично кадрового відділу КЗ «ООМЦКМ» ОСОБА_2, в присутності заступника директора з кадрових питань та побуту ОСОБА_3, провідного юрисконсульта юридично-кадрового відділу ОСОБА_4, складено акт, з якого вбачається, що 16 грудня 2016 року зателефоновано ОСОБА_1 та повідомлено про звільнення у звязку з прийняттям на цю посаду основного працівника, запропоновано прийти до юридично-кадрового відділу та ознайомитися з наказом про звільнення. ОСОБА_1 прийти до зазначеного відділу з метою ознайомлення з наказом про звільнення відмовилася, зазначила, що ознайомиться з ним 19 грудня 2016 року. Зясовано, що вона не перебуває на лікарняному або в лікарні (а.с. 45).

Наказом про звільнення № 67-к від 16 грудня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного юрисконсульта юридично-кадрового відділу, яка працювала за сумісництвом, з 19 грудня 2016 року згідно ст. 43-1 КЗпП України у звязку із прийняттям на цю роботу постійного працівника. Виплачено грошову компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки (а.с. 6).

Наказом про прийняття № 66-к від 15 грудня 2016 року на посаду провідного юрисконсульта юридично-кадрового відділу з 20 грудня 2016 року на неповний робочий день з графіком роботи 4 години на день прийнято ОСОБА_5 (а.с. 51).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що при звільненні відповідача було дотримано вимоги трудового законодавства. Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив, що у разі розірвання трудового договору за суміщенням посилання на будь-які інші статті КЗпП України, окрім ст. 43-1 КЗпП України, не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

З вищезазначених наказів про звільнення та про прийняття на посаду вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з суміщуваної роботиу звязку із прийняттям на цю роботу іншого працівника, який не є сумісником.

ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилалась на неможливість звільнення за ст. 43-1 КЗпП України, оскільки зазначена норма не є правовою підставою для звільнення з суміщуваної роботи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість посилань позивача щодо неправильного внесення запису про звільнення, проте, не вважає його підставою для задоволення позовних вимог про скасування наказу та поновлення на роботі.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції при обґрунтуванні рішення неправильно було розтлумачено зміст норм Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом ОСОБА_6 праці України, ОСОБА_6 юстиції України та ОСОБА_6 фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 (далі - Положення) стосовно того, що у разі розірвання трудового договору за суміщенням посилання на будь-які інші статті КЗпП України, окрім ст. 43-1 КЗпП України, не вимагається.

Колегія суддів вважає, що зазначений нормативний акт підлягав застосуванню у даних спірних правовідносинах, оскільки саме ним врегульоване питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів всіх рівнів. На працівників підприємства, установи, організації, що є в комунальній власності, у цій частині варто поширювати статус працівників державних підприємств, оскільки назване Положення було прийнято до набрання чинності Конституцією України, яка виключила комунальну власність із складу державної.

Відповідно до п. 8 Положення звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Відповідно до ст. 7 КЗпП України особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у ст.ст. 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

Статтею 7 КЗпП України встановлено, що додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов встановлюються законодавством. Крім загального порядку звільнення, статтею 43-1 КЗпП України передбачено додаткову підставу для припинення трудового договору з особами, які працюють на підприємстві за сумісництвом.

З аналізу зазначених норм вбачається, що запис про звільнення сумісника проводиться за ст. 7 КЗпП України та п. 8 Положення, що й відображається в наказі про звільнення.

ОСОБА_6 праці та соціальної політики України від 06 серпня 2007 року № 199/06/186-07 та листом ОСОБА_6 соціальної політики України від 28 жовтня 2016 року № 401/06/186-16, що мають інформаційний та рекомендаційний характер при звільненні робітників, з даного питання було висловлено аналогічну позицію.

Не зважаючи на той факт, що колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що у разі розірвання трудового договору за суміщенням посилання на будь-які інші статті КЗпП України, окрім ст. 43-1 КЗпП України, не вимагаються, проте, правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі відсутні.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 працювала в КЗ «ООМЦКМ» на посаді провідного юрисконсульта юридично-кадрового відділу за сумісництвом, зважаючи на що, запис про її звільнення за ст. 43-1 КЗпП України, коли обґрунтованість підстав звільнення з роботи за сумісництвом доведена, не тягне за собою поновлення її на роботі, а лише може бути підставою для вимоги про приведення формулювання причини звільнення у відповідності з висновками чинного законодавства, тобто із ст. 7, 43-1 КЗпП України та п. 8 Положення.

Проте, таких вимог ОСОБА_1 не заявляла. Суд апеляційної інстанції відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, у звязку з чим, правові підстави для приведення причин формулювання звільнення позивача з вимогами діючого законодавства відсутні.

З будь-яких інших підстав законність видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 не оспорювалась.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та ухвалення нового рішення.

Що ж стосується доводів ОСОБА_1 стосовно того, що іншого працівника було прийнято на роботу не за основним місцем роботи, а за сумісництвом, оскільки наказом про прийняття № 66-к від 15 грудня 2016 року визначено неповний робочий день з графіком роботи 4 години, то колегія суддів вважає їх безпідставними зважаючи на наступне.

Відповідно до п.8 Положення звільнення з суміщуваної роботи можливе у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. В даному випадку субєктом прийняття на роботу є саме особа, яка не є сумісником. При цьому посилання позивача на визначення неповного робочого дня при прийнятті такої особи на роботу не свідчить про те, що вона є сумісником та не є правовою підставою для визнання наказу про звільнення незаконним. Звільнення з вказаної посади відбулося у зв'язку з прийняттям на роботу іншої особи, яка приймалась на роботу на постійній основі, а не як сумісник, а тому звільнення позивача з суміщуваної роботи відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Що ж стосується визначення неповного робочого дня, то ст. 56 КЗпП України передбачено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Таким чином, особа була прийнята на посаду за основним місцем роботи, а не за сумісництвом, встановлення неповного робочого дня при прийнятті особи на роботу є правом власника або уповноваженого ним органу та не може вважатися порушенням умов та процедури звільнення позивача як сумісника.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів погоджується з даними висновками, оскільки в розумінні ст. 235 КЗпП України вони є похідними від позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, правові підстави для задоволення даної позовної вимоги відсутні.

Що ж стосується уточненої позовної вимоги ОСОБА_1 щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку, тобто з 19 грудня 2016 року по 23 лютого 2017 року, то колегія суддів вважає дану вимогу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до наказу про звільнення ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного юрисконсульта юридично-кадрового відділу 19 грудня 2016 року (а.с. 6).

З дослідженого колегією суддів наказу про звільнення вбачається, що ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом в день звільнення 19 грудня 2016 року.

Під час розгляду позивних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегією суддів встановлено, що працівникові не були виплачені належні йому від КЗ «ООМЦКМ» суми в день звільнення.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а нарахування належних до виплати сум, без їх фактичної виплати, не є належним виконанням вимог ст. 116 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи представника відповідача щодо нарахування 16 грудня 2016 року належних до виплати позивачу сум та подання того ж дня на погодження до казначейства, в розумінні ст. 116 КЗпП України не є належним виконанням обовязку виплати сум у передбачений даною нормою строк та не є правовою підставою для відмови у задоволенні даних позовних вимог.

Відсутність коштів у роботодавця та обовязок їх погодження не є підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції про необґрунтованість зазначених позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення середньої заробітної плати за період з 19 грудня 2016 року (часу звільнення) по 23 лютого 2017 року (часу фактичного розрахунку), оскільки 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 була здійснена виплата компенсації за невикористані дні відпустки одинокої матері за весь час роботи в КЗ «ООМЦКМ», оскільки за період роботи позивач не рахувалася одинокою матірю і документальних підстав для виплати їй компенсації за цю категорію частини невикористаної відпустки відповідач не мав, то вони не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з заявою про виплату компенсації за невикористані дні відпустки одинокої матері 19 грудня 2016 року, надала необхідні документи (а.с. 7).

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції не заперечував, що до 2015 року ОСОБА_1 значилась у КЗ «ООМЦКМ» як одинока матір. Проте, змінилося керівництво, у звязку з чим виникло питання щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки, як одинокої матері, яке було вирішено на її користь та виплата компенсації була здійснена 23 лютого 2017 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 01 квітня 2015 року № 6-41/цс15, за змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в зазначеній частині не може бути визнано законним та обґрунтованим. У звязку з чим, колегія суддів в зазначеній частині скасовує рішення суду.

При ухваленні нового рішення колегія суддів задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що частина суми в розмірі 733,74 грн. була виплачена ОСОБА_1 22 грудня 2016 року (а.с. 157), а сума 2010,73 грн. 23 лютого 2016 року. Таким чином, фактично повний розрахунок з позивачем був проведений 23 лютого 2017 року.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі № 6-15цс13).

Посилання щодо неосвіченості відповідача про наявність у ОСОБА_1 статусу одинокої матері, як зазначалось раніше, колегія суддів не вважає правовою підставою для відмови у задоволенні позову в частині виплати середнього заробітку за весь час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку. Позивач, здійснивши виплату компенсації за невикористані дні відпустки одинокої матері із затримкою більш ніж два місяці, визнав неправомірність своїх дій щодо несплати в день звільнення всіх сум, що належали позивачу.

Колегія суддів вважає, що невиплата компенсації за невикористані дні відпустки одинокої матері була здійснена саме з вини відповідача, оскільки про статус ОСОБА_1 як одинокої матері йому стало відомо раніше. Крім того, 19 грудня 2016 року останньою було подано заяву про виплату компенсації за невикористані дні відпустки одинокої матері (а.с. 7). Позивач не був позбавлений права встановлення в день звільнення даного статусу шляхом предявлення вимоги його підтвердження відповідними документами та подальшого нарахування в цей день вказаної компенсації.

Аналіз вищенаведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у зазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (постанова Верховного Суду України від 4 лютого 2015 р. у справі № 3-2гс15).

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення даної позовної вимоги та зобовязання відповідача здійснити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, розмір якого становить 2 341,41 грн., з яких середній заробіток за грудень становить 441,20 грн. (1 078,50/22?9), за січень 1 078,50 грн. та за лютий 821,71 (1 078,50/21X16).

Що ж стосується посилань позивача на звільнення у звязку з особистими мотивами керівництва, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», зважаючи на що, судовий збір в розмірі 704,00 грн. стягується з відповідача на користь держави.

Відповідно до пп.6 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640,00 грн.).

Зважаючи на той факт, що 1 відсоток від розміру задоволених позовних вимог становить менше мінімального встановленого граничного розміру, то розмір судового збору підлягає розрахунку наступним чином: 640,00 грн.?110? = 704,00 грн.

Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_1 було подано до суду першої інстанції клопотання про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 4 480,00 грн.

Правова допомога ОСОБА_1 була надана адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордером на участь у даній справі (а.с. 24, 25).

На підтвердження розміру даних витрат на правову допомогу надано акт приймання-передачі наданих послуг та квитанцію про сплату (а.с. 76, 77).

З даного акту вбачається, що вартість надання правової допомоги становить 320,00 грн. на годину, що не суперечить розміру, встановленому ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», час участі особи у наданні правової допомоги становить 14 годин.

Судом апеляційної інстанції задоволено одну позовну вимогу позивача з чотирьох заявлених, тобто розмір задоволених позовних вимог становить ?.

Зважаючи на те, що відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правову допомогу в розмірі 1 120,00 грн. (1/4 від 4 480,00 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.1,3 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з комунального закладу «Обласний організаційно-методичний центр культури і мистецтва» на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку задовольнити.

Стягнути з комунального закладу «Обласний організаційно-методичний центр культури і мистецтва» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки сплати належних ОСОБА_1 сум по день фактичного розрахунку (з 19 грудня 2016 року по 23 лютого 2017 року), розмір якого становить 2 341,41 грн. (дві тисячі триста сорок одна гривня 41 копійка).

Стягнути з комунального закладу «Обласний організаційно-методичний центр культури і мистецтва» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1 120,00 грн. (одна тисяча сто двадцять гривень 00 копійок).

Стягнути з комунального закладу «Обласний організаційно-методичний центр культури і мистецтва» на користь держави судовий збір в розмірі 704,00 грн. (сімсот чотири гривні 00 копійок).

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: Н.П. Пилипчук

ОСОБА_7