АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7118/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Головачова Я.В.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Промінвестбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Національна комісія, що здійснює Державне регулювання у сфері Ринків фінансових послуг про визнання частково недійсним правочину за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 17.12.2012 року, укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині передачі споживчого кредитного договору №V-05/08, підписаного ОСОБА_1 і ВАТ «Промінвестбанк» від 12.02.2008 року.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 12.02.2008 року між ним та ПАТ «Промінвестбанк» був укладений кредитний договір №V-05/08 за яким позивач отримав кредит в розмірі 60 000,00 доларів США строком до 11.02.2023 року зі сплатою 12,9% річних. Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 20.03.2012 року за позовом банку стягнуто заборгованість за кредитним договором.17.12.2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір відступлення прав вимоги, за яким ПАТ «Промінвестбанк» зобов'язався передати ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до позичальників, іпотекодавців за кредитними договорами та договорами іпотеки в тому числі і за кредитним договором та договором іпотеки, що укладений з ним. Вважає, що ПАТ «Промінвестбанк» не мало законних підстав для відступлення права грошової вимоги за його кредитним договором ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки це суперечить підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА, яка чинна для України з 01.07.2007 року та п.п.2 п.1 Розпорядження Держфінпослуг №231 від 03.04.2009 року, яке на момент укладення договору було чинним. Також вважає, що фактично оспорюваний договір є договором факторингу та для здійснення зазначеної діяльності ТОВ «Кредитні ініціативи» повинна бути генеральна валютна ліцензія НБУ.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині передачі споживчого кредитного договору №V-05/08, підписаного ОСОБА_1 і ВАТ «Промінвестбанк» від 12.02.2008 року, не відповідає положенням п.п. а п. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, за умовами якого юридичні особи не можуть укладати договори факторингу щодо договорів купівлі-продажу товарів, придбаних для особистого, сімейного або домашнього використання. Судом першої інстанції не враховано, що у ТОВ «Кредитні ініціативи» були відсутні права на придбання права вимоги, оскільки останнє не мало генеральної або індивідуальної валютної ліцензії на здійснення валютних операцій. Чинним законодавством не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення іншій особі.

У судовому засідання позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.02.2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № V-05/08 за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 60 000,00 доларів США строком до 11.02.2023 року зі сплатою 12,9 % річних за користування кредитом.

12.02.2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 з метою виконання зобов'язань за кредитним договором № V-05/08 від 12.02.2008 року передав в іпотеку Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку (закрите акціонерне товариство) житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що в цілому складає домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гржеляк А.М. та зареєстрований в реєстрі за №361, 362.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 20.03.2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 414 112,76 грн. Зазначене рішення набрало законної сили.

17.12.2012 року між ПАТ «АК «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого внаслідок передачі кредитного портфеля новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників та заставлене майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами забезпечення.

За умовами даного Договору до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги в тому числі і за Кредитним договором № V-05/08 від 12.02.2008 року, укладеного із ОСОБА_1

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 06.08.2014 року за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором від 12.02.2008 року в сумі 538 861,88 грн. Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як зазначено у п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Як роз'яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦКпідставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Встановивши, що відповідачами під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині передачі споживчого кредитного договору №V-05/08, підписаного ОСОБА_1 і ВАТ «Промінвестбанк» від 12.02.2008 року, не відповідає положенням п.п. а п. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг є безпідставними з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 512 ЦК Українивизначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

При цьому, поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України).

Договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії). Договору факторингу між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не укладалося.

Кім того, відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Зазначена Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності. Позивач не довів, що договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року в оскаржуваній частині є таким, що порушує публічний порядок: був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ст. 228 ЦК України). Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено відступлення прав за іпотечним договором одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов'язанням.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що у ТОВ «Кредитні ініціативи» були відсутні права на придбання права вимоги, оскільки останнє не мало генеральної або індивідуальної валютної ліцензії на здійснення валютних операцій є також безпідставними з наступних підстав

ТОВ «Кредитні ініціативи» () внесене до Державного реєстру фінансових установ 22.09.2008 року та отримало свідоцтво ФК №214 про реєстрацію фінансової установи.

Відповідно до ст. 192 ЦК Україниіноземна валюта може використовуватися в країні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2ст.5 цього Декрету .

Тобто, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в»п.4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ він 14.10.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких НБУ видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді даного спору суд врахував, що у разі наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, здійснення кредитної операції у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства.

Виходячи із встановленого, оскільки ТОВ «Кредитні ініціативи» не здійснювало видачу кредиту, відповідно не потребує генеральної чи індивідуальної ліцензії для кредитування. У даному випадку між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення права вимоги (цесії).

Доводи апеляційної скарги про те, що чинним законодавством не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення іншій особі є також безпідставними.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 20.03.2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 414 112,76 грн. Зазначене рішення набрало законної сили.

12 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого внаслідок передачі кредитного портфелю за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальника належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставне майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами забезпечення, в тому числі і за кредитним договором №20/2008, укладеним 21 лютого 2008 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та позивачем.

Відповідно до п. 9.4 договору, щодо спорів, які перебувають на стадії виконавчого провадження, новий кредитор зобов'язаний після дати передачі прав вимоги подати до відповідних судів заяви про заміну первісного кредитора його правонаступником - новим кредитором.

Таким чином, сторони правочину визначилися з порядком відступлення прав вимоги по кредитним договорам, питання по яким вирішені до укладання оспорюваного договору судом.

Крім того, відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Проте позивачем не надано доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень прав позивачки.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору та не надавсуду доказів про те, які саме його цивільні права або інтереси порушені укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, адже законодавець не пов'язує заміну кредитора у зобов'язанні зі згодою боржника.

Саме укладання договору про відступлення прав вимоги від 12 грудня 2012 року після постановлення судом першої інстанції заочного рішення від 20 березня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором не може бути правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Апеляційна скарга не містить жодних доказів, які саме норми статей 203, 215 ЦК Українипорушені при укладенні оскаржуваних договорів.

Враховуючи вищевикладене, зміст оспорюваного договору не суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним не має.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права висновків судді першої інстанції не спростовують і не можуть бути підставою для скасування ухвали судді першої інстанції.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді