Справа № 161/6810/17
Провадження № 2/161/2474/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

08 червня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Сіньчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно, майнових прав на завершення приватизації в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, що входить до складу спадщини, а саме на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по вул. Польова,1, в с. Хорохорин, Луцького району; земельну ділянку площею 0,2500 га та земельна ділянка 0,5000 га, які розташовані в селі Хорохорин, Луцького району, а також визнання за ОСОБА_1, як за спадкоємцем за заповітом, після смерті ОСОБА_3, яка померла 09.07.2004 року, права на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документу на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування будівель та на земельну ділянку площею 0,50 га для ведення підсобного сільського господарства, які розташовані в с. Хорохорин, Луцького району, вказавши, що після смерті матері ОСОБА_3, яка померла 09 липня 2004 року, відкрилась спадщина за заповітом.

Спадкоємцем за заповітом на вище вказану спадщину є позивач ОСОБА_1 Фактично ОСОБА_1Ф прийняла спадщину після смерті матері, шляхом подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Проте в нотконторі вона не може належним чином оформити своє право, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Просила визнати за нею право власності на спадкове майно, після смерті матері ОСОБА_3 та визнати за нею право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючих документів на земельні ділянки, оскільки фактично прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання подала заяву про слухання справи у її відсутності, просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Луцького району Волинської області в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. А тому суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами по вул. Польова,1, в с. Хорохорин, Луцького району належить на праві приватної власності ОСОБА_3, даний факт підтверджено довідкою № 78 від 23.03.2015 року, виданою Хорохоринською сільською радою (а.с. 12), витягом з по господарської книги № 03 Хорохоринської сільської ради, з яких вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі № 03 за ОСОБА_3 значиться житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями № 1 по вул. Польовій в с. Хорохорин Луцького району, де вона проживала до смерті.

Судом встановлено, що згідно архівного витягу з рішення Хорохоринської сільської Ради народних депутатів Луцького району від 31 березня 1994 року № 19/5 (а.с. 14) земельна ділянка площею 0,2500 га та земельна ділянка 0,5000 га, які розташовані в с. Хорохорин, Луцького району, передані у приватну власність ОСОБА_3

Згідно довідки Хорохоринської сільської ради Луцького району Волинської області від 23.03.2015 року № 78 спадкодавець до дня смерті проживала у будинку своєї дочки ОСОБА_1.(а.с. 12)

Таким чином, суд прийшов до висновку, що домоволодіння належало ОСОБА_3, яка померла 09 липня 2004 року, згідно свідоцтва про смерть (а.с.10), на праві власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, померла 09 липня 2004 року, згідно свідоцтва про смерть (а.с. 10), тому спадщина відкрилась на все майно, яке належало їй на праві власності.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватись моральних засад суспільства.

13 травня 2004 року ОСОБА_3 вчинила на імя ОСОБА_1 заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Хорохоринської сільської ради Луцького району ОСОБА_4 (а.с. 11), до відкриття спадщини він не змінювався та не скасовувся, згідно з яким заповіла позивачу ОСОБА_1. все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось.

Згідно ст. 1222 ЦК України, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_3. за заповітом, що стверджується копією заповіту (а.с. 11).

В судовому засіданні встановлено, що спадкоємець ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_3П шляхом подачі заяви в нотконтору про прийняття спадщини до 6-ти місячного строку. Згідно довідки Хорохоринської сільської ради Луцького району Волинської області від 23.03.2015 року № 78 спадкодавець до дня смерті проживала у будинку своєї дочки ОСОБА_1. На сьогоднішній день позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_3П

Цивільним законодавством України передбачено спадкування, а саме відповідно до ст. 1216 ЦК України, права та обовязки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення за заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку у шість місяців, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач ОСОБА_1 відмову від спадщини не заявляла та крім того звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3

Листом Державного архіву Волинської області від 13.03.2017 року № 906/01.20 надано архівний витяг з рішення Хорохоринської сільської Ради народних депутатів Луцького району від 31 березня 1994 року № 19/5 про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам сільської Ради, згідно якого ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га та земельну ділянку 0,50 га.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Абзацом 3 частини 2 статті 331 ЦК України передбачено, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 даного Закону передбачено, що державна реєстрація прав є обовязковою у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відтак позивач, як спадкоємець позбавлена можливості реалізувати своє право зареєструвати у встановленому законом порядку, право власності на успадковане нерухоме майно.

Відповідно до п. 3.5. листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та розяснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

В п. 3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вищезазначеному листі розяснив «при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26,Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.».

Як зазначалося вище, згідно запису погосподарської книги за № 3, значиться житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований по вулиці Польова № 1, в селі Хорохорин, Луцького району, Волинської області за померлою гр. ОСОБА_3.

В п. 3.3 зазначеного листа суд зазначив, що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельні ділянки переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням їх цільового призначення.

Згідно ст. 131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Згідно пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на імя спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

Як вже зазначалося, рішенням Хорохоринської сільської Ради народних депутатів Луцького району від 31 березня 1994 року № 19/5 про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам сільської Ради, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування будівель та земельну ділянку 0,50 га для ведення підсобного сільського господарства.

За життя спадкодавець належним чином не завершила процедуру приватизації. Відповідно я як спадкоємець маю право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та виходячи із змісту статті 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права особи є визнання такого права.

Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати право власності на спадкове майно за позивачем та визнати за нею право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючих документів на земельні ділянки .

Керуючись ст.ст.6, 10, 11, 58, 60, 130, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 182, 319, 328, 331, 392, 1216, 1223, 1225, 1233, 1268 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, як за спадкоємцем за заповітом, право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, яка померла 09.07.2004 року, на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці Польова № 1 в с. Хорохорин Луцького району Волинської області.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, як за спадкоємцем за заповітом, після смерті ОСОБА_3, яка померла 09.07.2004 року, право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документу на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування будівель та на земельну ділянку площею 0,50 га для ведення підсобного сільського господарства, які розташовані в с. Хорохорин Луцького району Волинської області.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою ОСОБА_2 сільської ради Луцького району, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_5