Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося в суд із указаним позовом, посилаючись на те, що згідно кредитного договору від 27.02.2006 № MKK7SE00000040 Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 7000,00 грн., а позичальник зобовязався сплатити 24% річних та повернути кредит у строк до 27.02.2009.

Взяті на себе зобовязання позичальник належним чином не виконав, унаслідок чого станом на 14.06.2013 у нього виникла заборгованість у розмірі 115 203,50 грн., з яких 6119,48 грн. за кредитом; 38 964,15 грн. за відсотками; 66 970,53 грн. пеня.

Посилаючись на дані обставини Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 115 203,50 грн. та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.11.2015 у задоволенні позову Банку відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу Банк, у якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позов Банку задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи а також матеріали справи № 2н1005/09, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.02.2006 між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKK7SE00000040, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 7000,00 грн., а позичальник зобовязався сплатити 24% річних та повернути кредит у строк до 27.02.2009.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору погашення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами (ануїтетними платежами) у розмірі 380,86 грн., що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Отже, поряд з установленням строку дії цього договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Взяті на себе зобовязання Банк виконав та надав кредит відповідачеві у сумі 7000,00 грн. (а.с. 136, 144).

Отримавши кредит, ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, останній платіж здійснив у квітні 2007 року, і станом на 14.06.2013 Банк нарахував заборгованість у розмірі 115 203,50 грн., з яких 6119,48 грн. за кредитом; 38 964,15 грн. за відсотками; 66 970,53 грн. пеня.

В той же час, дослідивши матеріали справи № 2н1005/09 апеляційний суд встановив, що Банк раніше, у липні 2009 року (після закінчення кінцевого строку виконання основного зобов'язання), уже звертався до Ужгородського міськрайонного суду із заявою щодо видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № MKK7SE00000040 від 27.02.2006 у повному обсязі, розмір якої станом на 20.05.2009 складав 26 455,46 грн., з яких: 6 119,48 грн. - заборгованеість за кредитом; 11 082, 32 грн. - заборгованість за процентами; 3 149,34 грн. - комісія; 4 368,35 грн. - пеня; 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1235,97 грн. штраф (процентна складова).

Судовим наказом Ужгородського міськрайонного суду від 11.08.2009 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № MKK7SE00000040 від 27.02.2006 в розмірі 26 455,46 грн.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Таким чином, оскільки заборгованість за кредитом в сумі 6 119,48 грн. була стягнута з ОСОБА_1 судовим наказом Ужгородського міськрайонного суду від 11.08.2009, тому підстав для задоволення вимоги Банку про стягнення з боржника зазначеної суми немає.

Також встановлено, що судовий наказ не виконано.

Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору при порушенні Позичальником терміну повернення кредиту, вказаного в п. 1.1 (тобто, до 27.02.2009), Позичальник зобовязується сплачувати Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 96,56 % річних від суми залишку непогашеного кредиту.

Представником відповідача було подано заяву про застосування позовної давності, і судом було відмовлено у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності.

Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального арваю

При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як зазначено вище, пунктом 3. 2 Кредитного договору передбачено, що при порушенні Позичальником терміну повернення кредиту, вказаного в п. 1.1 (тобто, до 27.02.2009), Позичальник зобовязується сплачувати Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 96,56 % річних від суми залишку непогашеного кредиту. Також цим пунктом передбачено, що у разі несвоєчасної сплати заборгованості по відсотках і комісії Банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення (а.с.137, зворот).

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Оскільки судовий наказ Ужгородського міськрайонного суду від 11.08.2009 про стягнення кредитної заборгованості з боржника останній не виконав, у нього і дальше існує заборгованість перед Банком, то відповідно до вимог зазначених норм матеріального права та пунктів 3.2 кредитного договору кредитодавець має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Відповідні правові позиції щодо зобовязань боржника після ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора та після закінчення строку дії кредитного договору викладені у постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 (справа № 6-249цс15) від 21.09.2016 (справа № 6-2739цс15), 29.06.2016 (справа № 6-1188цс16), від 07.09.2016 (справа № 6-1412цс16), які враховує судова колегія при вирішенні цієї справи.

При зверненні до суду з даним позовом Банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками та пеню, нараховані за весь період з часу видачі кредиту (а.с.6-8). Причому нарахування відсотків проводилось з розрахунку 24 % річних на поточну заборгованість та 110,38 % річних на прострочену заборгованість.

Представником Банку до апеляційного суду було подано розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за відсотками за період з 14.06.2010 по 14.06.2013 в межах строку позовної давності з розрахунку 96,56 % річних як зазначено у п. 3.2. Кредитного договору в сумі 17989,54 грн., а також заборгованість по пені за період з 14.06.2012 по 14.06.2013 в межах одного року перед звернення до суду з даним позовом в сумі 21768,49 грн. (а.с.195-196)

Представник відповідача з розрахунком заборгованість за відсотками погодився. Не погодившись з розміром пені, надав свій розрахунок (а.с.187-188).

Судова колегія такий розрахунок до уваги не бере з огляду на наступне.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 у справі N 6-3006цс15.

Тому розрахунок, наданий Банком, відповідає положенням Кредитного договору та нормам матеріального права.

Відповідно до вимог ч.3. ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проте, зважаючи на те, що ОСОБА_1, отримавши у лютому 2006 кредит в сумі 7000 грн., до липня 2009 року до часу звернення Банку із заявою про видачу судового наказу його борг залишався 6119,48 грн.; в такому ж розмірі борг існує і на даний час; відсотки за користування кредитом за період з 14.06.2010 по 14.06.2013 становлять 17989,54 грн., тому судова колегія не вбачає передбачених ч.3. ст.551 ЦК України підстав для зменшення розміру неустойки.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до п.п.3,4. ст. 309 ЦПК України, слід скасувати, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову Банку з відповідача слід стягнути заборгованість за відсотками та пенею у межах строку позовної давності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, і у разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимоги.

Банком при поданні позовної заяви було сплачено 1152,04 грн. судового збору (а.с. 9), та при поданні апеляційної скарги було сплачено 1267,03 грн. судового збору (а.с.87). Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог -34,51 % - з відповідача на користь Банку слід стягнути у відшкодування сплаченого судового збору 834,82 грн.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MKK7ST00000040 від 27.02.2006 в загальній сумі 39758,03 грн., з яких: заборгованість за процентами в сумі 17989,54 грн. та 21768,49 грн. пеня.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 834,82 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: