Єдиний унікальний номер 243/5073/17 Номер провадження 22-ц/775/1804/2017
Єдиний унікальний номер 243/5073/17
Номер провадження 22-ц/775/1804/2017
Головуючий у 1 інстанції Пронін С.Г.
Доповідач Корчиста О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Корчистої О.І.

суддів: Азевича В.Б., Новосьолової Г.Г.

за участі секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В обґрунтування позовної заяви зазначав, що його мати ОСОБА_3 з 29 липня 1980 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, після реєстрації шлюбу вона змінила прізвище на «ОСОБА_2».

У період шлюбу його мате з ОСОБА_4 побудували житловий будинок АДРЕСА_1. Первинну інвентаризацію вказаного будинку КП «БТІ» здійснила 27 жовтня 1987 року, а вперше зареєструвало право власності на вказаний будинок за ОСОБА_4 25 січня 1988 року. Після закінчення будівництва вказаного будинку його мати та ОСОБА_4 проживали в ньому.

Також вказував, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2015 року його мате була визнана безвісно відсутньою з 20 листопада 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, а 19 січня 2017 року рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області мати позивача - ОСОБА_5 була оголошена померлою. Після отримання зазначеного рішення суду позивач звернувся до Першої слов'янської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у вигляді частини вказаного вище житлового будинку, але дізнався, що відповідач по справі ОСОБА_2, яка є донькою ОСОБА_4, є власником спірного будинку на підставі договору дарування, відповідно до якого 08 червня 2015 року ОСОБА_4 подарував їй цей житловий будинок.

Посилаючись на те, що вказаний договір дарування є нікчемним, оскільки спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя - його матері та ОСОБА_4, для укладання такого договору потрібна була згода його матері, а також для дарування зазначеного будинку було необхідно провести виділення в натурі частки такого майна в порядку ст.67 СК України, просив визнати вказаний договір дарування нікчемним, а також застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду залишилось те, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили, що спірний будинок його мате та ОСОБА_4 будували разом, газопостачання та водопостачання будинку вони здійснили вже після оформлення права власності на будинок наприкінці 80-х початку 90-х років, а свідок ОСОБА_8 підтвердила, що електричну проводку в спірному будинку у 1982 році проводив її чоловік. Крім цього, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 19 січня 2017 року було визнано його матір померлою, а спірний договір дарування ОСОБА_4 уклав 08 червня 2015 року, тобто на момент його укладання мате ще була жива. Крім цього, суд не врахував вимоги ст.228 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивача ОСОБА_9 доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 1980 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на «ОСОБА_2».

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_11 та ОСОБА_5, яка на підставі свідоцтва про укладення шлюбу з ОСОБА_4, НОМЕР_1, виданого 29 липня 1980 року, змінила прізвище з «Українець» на «ОСОБА_2». Батьками відповідача ОСОБА_2, яка, уклавши шлюб 27 червня 1981 року з ОСОБА_12, змінила прізвище з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2», є ОСОБА_4 та ОСОБА_13.

Також, судом встановлено, що з 25 січня 1988 року право власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору 123 про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Першою слов'янською державною нотаріальною конторою 18 червня 1970 року р/№ 4175. Дата реєстрації - 25 січня 1988 року; номер запису 16283 в книзі 65. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 19820 зазначений житловий будинок побудовано в 1986 році.

Крім цього, судом встановлено, що 08 червня 2015 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок № 24 із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, про що 08 червня 2015 року було складено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Мурадовою С.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2026.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування житлового будинку нікчемним суд першої інстанції виходив з того, що вказане домоволодіння на час укладання спірного договору дарування на праві приватної власності належало ОСОБА_4, сторони не ставили питання щодо визнання цього домоволодіння спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а тому ОСОБА_4, як власник, мав право розпоряджатися вказаним домоволодінням на власний розсуд, зокрема укладати договори, направлені на його відчуження, дотримуючись при цьому вимог діючого законодавства.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду справи встановив, що спірний договір дарування відповідає вищевказаним вимогам статті 203 ЦК України, а саме: 1) його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) дарувальник ОСОБА_4 на час укладання вказаного договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки іншого в судовому засіданні встановлено не було; 3) волевиявлення сторін зазначеного договору на час укладення цього договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі на перехід права власності на спірний будинок від дарувальника ОСОБА_4 до обдаровуваної - ОСОБА_2; 4) вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним; 5) цей правочин на час його укладення не суперечив правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей сторін договору дарування, оскільки таких на час його укладання не було.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір дарування відповідає вимогам ч.2 ст.719 ЦК України щодо письмової форми його укладення та його нотаріального посвідчення, не порушує публічний порядок та не вимагає дозволу органу опіки та піклування на його вчинення та у зв'язку з цим, прийшов до висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 221, ч. 1 ст. 224, ч. 1 ст. 226, ч. 2 ст. 228 ЦК України щодо нікчемності правочину.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального закону.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Встановлені судом першої інстанції обставини не оспорюються сторонами.

Згідно п.5 договору дарування від 08 червня 2015 року Дарувальник (ОСОБА_4) стверджує, що житловий будинок, який є предметом цього договору, на момент його укладання нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом, не заставлений, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, сервітутами не обтяжений, прав щодо нього у третіх осіб не має. (а.с. 14)

Обґрунтовуючи свою вимогу про визнання договору дарування нікчемним позивач вважав, що спірний будинок перебував у спільній сумісній власності подружжя його матері та її чоловіка ОСОБА_4, однак, беззаперечних доказів будівництва цього будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і відповідно, що будинок був спільною сумісною власністю цих осіб суду не було надано, крім цього, питання про визнання спірного будинку спільною власністю подружжя не ставив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які належним чином вмотивовані, ґрунтуються на наявних у справі доказах, які дослідженні судом.

Крім цього, відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Позивач посилався на те, що укладаючи договір дарування житлового будинку 08 червня 2015 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 порушили його конституційне право власності, передбачене ст.41 Конституції України, і незаконно заволоділи його майном, яке відчужили без його волі.

Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до Закону (ст.334 ЦК України).

На момент укладання договору дарування спірного житлового будинку позивач ОСОБА_1 права власності на це нерухоме майно не мав, відчужуваний житловий будинок був особистою приватною власністю дарувальника ОСОБА_4, тому, укладаючи цей договір, конституційного права власності позивача не було порушено, в зв'язку з чим суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні зазначеної позивачем вимоги.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно передбачених у ст.228 ЦК України підстав для визнання договору дарування нікчемним, за недоведеності спрямованості умислу на порушення прав позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не є підставами для його скасування.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростовують, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: