АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7606/2017 р. Головуючий у 1 інстанції - Чех Н.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарях - Гарматюк О.Д., Майданець К.В.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 р.

справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 р. частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 19.10.2015 р. в розмірі 130 267,19 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 302,67 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 р. в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення відсотків за період з 20.11.2015 р. по 21.11.2016 р. в сумі 478 080,59 грн., та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги в частині стягнення відсотків, посилаючись на незаконність даногорішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріально-процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, згідно договору позики грошей від 19.10.2015 р. відповідач отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 5 000,00 дол.США, та зобов'язався повернути ці кошти впродовж місяця, однак, кошти не повернув.

14.06.2016 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права грошової вимоги, згідно якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 належне їй право вимоги згідно розписки від 19.10.2015 року. Таким чином, право вимоги до ОСОБА_4 перейшло до ОСОБА_1 (а.с. 5, 6).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Підтверджувати факт укладення договору позики, тобто факт передачі грошей та строк їх повернення або пред'явлення вимоги до повернення, можуть боргові документи - розписка, акт передання та прийняття, розрахунок - фактура тощо.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Враховуючи те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень, що він як позичальник взяті на себе зобов'язання не виконав, у встановлені строки кошти не повернув, то суд першої інстанції дійшов висновку що вимога про стягнення з нього коштів в розмірі 5 000,00 дол.США, що за курсом НБУ на час розгляду справи еквівалентно130 267,19 грн., підлягає задоволенню.

Рішення суду в цій частині не оскаржується.

Що стосується решти позовних вимог, а саме : в частині стягнення відсотків за період з 20.11.2015 р. по 21.11.2016 р. в сумі 478 080,59 грн., то суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Обгрунтовуючи позов та викладаючи прохальну частину позовної заяви позивач ОСОБА_1 на підставі ст.1048 ЦК України просив крім стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики, також стягнути проценти за користування позикою, що складає суму 257 523,04 грн., вподальшому збільшивши позовні вимоги та просив стягнути 478 080,59 грн. - проценти за користування позикою (а.с.2, 3, 76-77).

Як вбачається із розписки (а.с.5) зазначено, що вразі неповернення коштів можуть бути нараховані відсотки в розмірі 1 % в день за кожен день прострочення після вищевказаного місяця.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що за своє сутністю це є штрафними санкціями за порушення грошового зобов'язання, а не домовленістю про сплату відсотків за користування чужими грошима.

Згідно ст.ст.536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

Суд правильно вважав, що передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не сплату процентів вразі не повернення суми позики; оскільки, в розписці зазначено, що в разі неповернення коштів можуть бути нараховані відсотки в розмірі 1 % в день за кожен день прострочення після вищевказаного місяця, що за своє сутністю є штрафними санкціями за порушення зобов'язання, а не домовленістю про сплату відсотків за користування чужими грошима.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :