Справа № 215/948/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Науменко Я.О.,

за участю: секретаря Конопліної С.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі №7 Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, уточнивши позовні вимоги у квітні 2017 р., в якому просить визнати майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: місто Кривий Ріг, вул. 23 Лютого (ОСОБА_4)АДРЕСА_1 загальною площею 43,5 кв.м спільною сумісною власністю подружжя та поділити спільне сумісне майно подружжя, визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на дану квартиру по 1/2 її частині за кожним. В обґрунтування зазначив, що перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 25.09.2010 р. по 16.01.2017 р., від якого 02.03.2011 року у них народилася донька. У період шлюбу під час спільного проживання з відповідачем ними за спільні кошти було придбано двокімнатну квартиру за вказаною адресою, про що укладено договір купівлі-продажу від 04.02.2011 р., у якому покупцем зазначено відповідача. У вересні 2016 року відповідач позбавила можливості позивача користуватися квартирою, змінивши в ній замки. В звязку з тим, що у добровільному порядку розділити спільне майно з відповідачкою позивач не зміг, останній звернувся з позовом до суду.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в уточненій позовній заяві.

Відповідач заперечувала проти позову в повному обсязі, зазначивши, що квартира була придбана кошти її батьків, частина з яких була позичена у їх родичів та знайомих. Зазначила, що позивач ніколи не був прописаний у спірній квартирі, не ніс витрати на її утримання.

Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи докази: копії паспорту ОСОБА_1, ОСОБА_5, звіту про оцінку майна від 20.02.2017 р.; витягу про державну реєстрацію прав, технічного паспорту, договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2011р., свідоцтва про народження ОСОБА_6, свідоцтва про шлюб, рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.01.2017 р. по справі №215/4681/16-ц, товарного чеку від 20.02.2017 р. (а.с. 4,5,7-8,9,10-11,15-16,17,18,19,20), судом встановлені такі обставини, що мають значення для справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.2010 року, який було розірвано рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.01.2017 р.. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 за згодою її чоловіка ОСОБА_1 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 у спільну сумісну власність.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.02.2011 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 вказана ОСОБА_3

У вересні 2016 року відповідач позбавила можливості позивача користуватися квартирою, змінивши в ній замки, в звязку з чим останній звернувся до суду.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Відповідачем не надано належних доказів отримання особисто нею грошових коштів на покупку спірної квартири, окрім власних пояснень, пояснень свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, свідчення яких зводяться до того, що частина грошей дарувалась сторонам на весілля на покупку квартири, а інша частина грошей позичались рідними відповідачки для цієї ж мети. Документальних доказів зазначеного, як то розписок про надання грошей, договору дарування грошових коштів між відповідачем та її родичами або іншими особами відповідачем не надано.

При цьому, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази того, що відповідач ОСОБА_3 придбала спірну квартиру за свої особисті кошти.

Отже, відповідачем не доведено, що кошти на придбання спірної квартири, належали їй особисто, чим не виконано вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вбачається безспірним, а також визнається стороною відповідача, що спірна квартира придбана під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1, що підтверджується відповідними доказами, дослідженими судом. Крім того, відповідач підтвердив, що купувалась спірна квартира саме для проживання сімї.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з ч.1 статті. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2011 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна, або шлюбного договору суду не надано.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Після дослідження та оцінки доказів у справі, докази надані позивачем відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, судом вважаються належними та допустимими, згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України і вони свідчать про обґрунтованість та законність позовних вимог та наявність фактичних та правових підстав для їх задоволення.

На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71,72 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 325, 328,372 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_4 (23 Лютого) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_1 1/2 частини квартири, яка складається з двох кімнат, загальною площею 43,5 кв.м, житловою площею 27,3 кв.м, та розташована за адресою: квартира АДРЕСА_4 (23 Лютого) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-и денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: