АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/790/17 22-ц/774/2092/К/17
Справа № 213/790/17 Головуючий в 1-ій інстанції
Провадження 22-ц/774/2092/К/17 суддя Алексєєв О.В.
Категорія - 26 (Ш) Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 листопада 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар - Кислиця І.В.

за участю:представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 11 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ОСОБА_6 «ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, посилаючись на отримання ним професійних захворювань внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах на підприємстві відповідача. Висновком МСЕК від 13 травня 2010 року йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 40% безстроково.

Вважаючи причиною отримання професійних захворювань тривалу роботу в умовах дії загальної вібрації та пилу, що перевищують гранично допустимий рівень, просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 640000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 «ІнГЗК» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням 25000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 «ІнГЗК» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, ставить питання про зміну рішення суду та збільшення суми моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача до заявленої позивачем вимоги. Зокрема, на думку апелянта, судом не враховано, що ОСОБА_2 тривалий час пропрацював на роботах зі шкідливими умовами праці, які викликали розвиток профзахворювань, у спричиненні яких винен відповідача, стан здоровя позивача та відсутність його покращення.

Також, представник позивача вказує, що визначена судом сума моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. є значно заниженою й не є тотожною розміру нанесеної позивачу моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 «ІнГЗК» ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої моральної шкоди з її зменшенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, а також те, що позивач добровільно погодився на виконання робіт у шкідливих умовах праці, які і призвели до втрати ним частини здоровя. Також вважає, щопозивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди жодними доказами, зокрема висновками відповідних медичних установ, а зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_2 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_6 «ІнГЗК» - відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював на підприємстві відповідача на різних посадах, а саме: з 25 червня 1976 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 - електрослюсарем, з 13 травня 1983 року по 02 грудня 1988 року, та з 18 липня 1994 року по 23 квітня 2010 року - машиністом млина. 23 квітня 2010 року він звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 6-11).

ОСОБА_2, працюючи в шкідливих умовах праці в параметрах, що перевищували гранично допустимі норми, отримав професійне захворювання.

Рішенням лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини від 02.03.2010 року, протокол № 447, у позивача встановлені професійні захворювання з діагнозами: 1) радикулопатія шийна і попереково-крижова з помірним порушенням біомеханіки хребта, мязово-тонічним синдромом, з нейродистрофічними проявами у вигляді: двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС першого ст.), деф. артрозу ліктьових та колінних суглобів; 2) хронічний бронхіт. ЛH першого ступеня; 3) нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху).

Згідно з актом № 4 розслідування хронічного професійного захворювання від 11 березня 2010 року причиною виникнення зазначених професійних захворювань є тяжка робота позивача впродовж 21 року 07 місяців в умовах підвищеного вмісту в повітрі робочої зони пилу, підвищеного шуму, несприятливого мікроклімату. Фактори, що призвели до захворювань: запиленість повітря робочої зони з вмістом пилу, з вмістом вільного діоксину кремнію від 10 до 70% - 12,9мг,м при ГДК 2,0 мг/м, з вмістом вільного діоксину кремнію від 2 до 10% 20,2-20.6 мг/м при ГДК 4,0мг/м. Загазованість повітря робочої зони шкідливими речовинами показниками мікроклімату: у машині насосної установки температура повітря +10,2 при нормі +13-23, швидкість руху повітря 0,5м/с при нормі 0,4 м/с, у електрослюсаря чергового і по ремонту обладнання та машиніста млина відносна вологість повітря 80% при нормі 70%. Рівень шуму 91 дБА - 97дБА при нормі 80дБА. Рівень фізичного перевантаження маса підіймання і переміщення вантажу 10 кг- 30 кг при нормі до 30 кг, робоча поза до 30 30,36,8, 50 градусів зміни при нормі 25 градусів. Нахили тулуба 71-300 (кількість за зміну) при нормі 51-100. Переміщення в просторі 3- 15 км. при нормі до 8 км. 9 600-50 380 кг. При нормі 36000, двома руками 24 800-83 538 при нормі до 70 000 (а.с. 8-9).

Висновком МСЕК від 13.05.2010 року позивачу ОСОБА_2 первинно встановлено втрату професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання в загальному розмірі 40%, з них: 25% - по радикулопатії, 10% - по туховухості, 5% - по хронічному бронхіту, починаючи з 05.05.2010 року безстроково (а.с. 10).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що у зв'язку з отриманими професійними захворюваннями та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як особа, яка не забезпечила йому, як працівнику, безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійні захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст.237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідачаОСОБА_6 «ІнГЗК» відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.п. «є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV у первинній редакції, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, передбачалося, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України(для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015 року, текст Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV викладено в новій редакції Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», норми якого не передбачають відшкодування моральної шкоди потерпілому у звязку з настанням страхового випадку на виробництві й не відносяться до складу страхових виплат.

Так відповідно до ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Отже, враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_2 права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійні захворювання.

Тому посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_2 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

Також колегією суддів враховується, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 «ІнГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої йому в результаті незабезпечення відповідачем безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійні захворювання, а не з позовом про відшкодування відповідачем витрат, понесених на лікування отриманого професійного захворювання.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту № 4 розслідування хронічного професійного захворювання від 11 березня 2010 року слідує, що причиною професійних захворювань позивача є тяжка робота впродовж 21 року 7 місяців в умовах підвищеного вмісту в повітрі робочої зони пилу, підвищеного шуму, несприятливого мікроклімату. При цьому п. 19 цього акту в якості осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, ст.ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці» в період роботи ОСОБА_2 визнано керівництво РЗФ-1 «ІнГЗК та ВАТ «ІнГЗК», що доводить вину відповідача у спричиненні моральної шкоди позивачу внаслідок отримання на виробництві професійних захворювань.

В судовому засіданні встановлений факт заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, що підтверджується медичними документами, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійні захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з наведеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що заподіяна моральна шкода є недоведеною.

Виходячи із встановлених обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обовязок з її відшкодування.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо розміру, стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди необґрунтований та значно занижений відповідають дійсності, оскільки при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд першої інстанції не в повній мірі врахував роз'яснення наведені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом не враховано характер отриманих професійних захворювань, безперервний стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів впродовж 21 року 7 місяців тільки на підприємстві відповідача, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 40%, стан здоровя потерпілого та відсутність динаміки його покращення, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, необхідності подальшого амбулаторного та стаціонарного лікування.

У звязку з чим, доводи апеляційної скарги представника відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди та його завищення колегія суддів вважає безпідставними.

Колегією суддів, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з отриманим професійним захворюванням, встановлено, що позивачу була заподіяна значна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і змушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Виходячи з наведеного та беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність, тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом до стягнення розміру моральної шкоди, збільшивши її з 25000 грн. до 30000 грн. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 11 вересня 2017 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2, змінити, збільшивши цей розмір з 25000,00 грн. до 30000,00 грн. (тридцяти тисяч грн.)

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: