РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Курдюкова В.М., при секретарі судового засідання Ладики М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщення Токмацького районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом яким просить визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 6 лютого 2017 року.

Позов обґрунтовує наступним.

6 лютого 2017 року померла мати позивача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть VII-МЮ №767194 від 8 лютого 2017 року.

Родинні відносини з померлою ОСОБА_3 підтверджує паспортом №СА540383 від 26 серпня 1997 року, свідоцтвом про народження 1-ЖС №430271 від 20 січня1976 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на все її майно, до складу якої увійшли усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Спадкодавець набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 21 липня 1999 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Договір був укладений в Південно-Східному регіональному управлінні Української товарної біржі та зареєстрований за №58339 того ж дня.

В подальшому спадкодавець зареєструвала своє право власності на спірну квартиру в Комунальному підприємстві «Абрис» у порядку визначеному правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 №56, які були чинними на час набуття спадкодавцем права власності на спірну квартиру, що підтверджує реєстраційним посвідченням реєстраційний №8319 та технічним паспортом на спірну квартиру.

Позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 за законом першої черги, що визначене статтею 1261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), чинному на час відкриття спадщини.

Після смерті спадкодавця позивач у встановленому частинами 1 та 2 статей 1268, 1269 ЦК порядку прийняла спадщину, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, що підтверджую постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 серпня 2017 року №1021/02-31. Зазначену обставину також підтверджує копія спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 за заявою позивача.

Не зважаючи на те, що місцем смерті спадкодавця є м. Москва Російської Федерації, що визначено свідоцтвом про смерть, місцем відкриття спадщини відповідно до частин 1 та 2 статті 1221 ЦК є спірна квартира, що підтверджується довідкою Приватного підприємства «Токмак-Центр» від 17 липня 2017 року, вище зазначеними договором та реєстраційним посвідченням.

28 серпня 2017 року позивач звернулась до нотаріуса ОСОБА_2 державної нотаріальної контори з заявою позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, померлої лютого 2017 року. Нотаріус відмовила у видачі зазначеного свідоцтва, в зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру не був нотаріально посвідчений, що не відповідає нормам статті 657 ЦК. Зазначена обставина підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 серпня 2017 року №1021/02-31.

Зазначає, що обидві сторони договору купівлі-продажу нерухомості від 21 липня 1999 року виконали угоду, що підтверджується реєстрацією договору, реєстраційним посвідченням. Але вони не оформили її нотаріально з вище зазначених підстав, а тому суд вправі визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним, відповідно до частини 2 статті 47 ЦК УРСР.

Враховуючи зазначені позивачем обставини та норми права, спадкодавець ОСОБА_3 правомірно набула право власності на спірну квартиру, яка після смерті увійшла до складу спадщини.

Відмова нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом свідчить про те, що право власності позивача не визнається іншою особою, а тому є підставою для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, яке перейшло до позивача в порядку спадкування за законом після смерті матері, відповідно до статті 392 ЦК.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради Запорізької області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

6 лютого 2017 року померла мати позивача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть VII-МЮ №767194 від 8 лютого 2017 року.

Родинні відносини з померлою ОСОБА_3 підтверджує паспортом №СА540383 від 26 серпня 1997 року, свідоцтвом про народження 1-ЖС №430271 від 20 січня1976 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на все її майно, до складу якої увійшли усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Спадкодавець набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 21 липня 1999 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Договір був укладений в Південно-Східному регіональному управлінні Української товарної біржі та зареєстрований за №58339 того ж дня.

В подальшому спадкодавець зареєструвала своє право власності на спірну квартиру в Комунальному підприємстві «Абрис» у порядку, визначеному правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 №56, які були чинними на час набуття спадкодавцем права власності на спірну квартиру, що підтверджує реєстраційним посвідченням реєстраційний №8319 та технічним паспортом на спірну квартиру.

Позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 за законом першої черги, що визначене статтею 1261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), чинному на час відкриття спадщини.

Після смерті спадкодавця позивач у встановленому частинами 1 та 2 статей 1268, 1269 ЦК порядку прийняла спадщину, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, що підтверджує постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 серпня 2017 року №1021/02-31. Зазначену обставину також підтверджує копія спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 за заявою позивача.

Не зважаючи на те, що місцем смерті спадкодавця є м. Москва Російської Федерації, що визначено свідоцтвом про смерть, місцем відкриття спадщини відповідно до частин 1 та 2 статті 1221 ЦК є м. Токмак, що підтверджується довідкою Приватного підприємства «Токмак-Центр» від 17 липня 2017 року, вище зазначеними договором та реєстраційним посвідченням.

28 серпня 2017 року позивач звернулась до нотаріуса ОСОБА_2 державної нотаріальної контори з заявою позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, померлої лютого 2017 року. Нотаріус відмовила у видачі зазначеного свідоцтва, в зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру не був нотаріально посвідчений, що не відповідає нормам статті 657 ЦК. Зазначена обставина підтверджена постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 серпня 2017 року №1021/02-31.

Обидві сторони договору купівлі-продажу нерухомості від 21 липня 1999 року виконали угоду, що підтверджується реєстрацією договору, реєстраційним посвідченням. Але вони не оформили її нотаріально з вище зазначених підстав, а тому суд вправі визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним, відповідно до частини 2 статті 47 ЦК УРСР.

Враховуючи зазначені позивачем обставини та норми права, спадкодавець ОСОБА_3 правомірно набула право власності на спірну квартиру, яка після смерті увійшла до складу спадщини.

Відмова нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом свідчить про те, що позивача право власності не визнається іншою особою, а тому є підставою для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, яке перейшло до позивача в порядку спадкування за законом після смерті матері, відповідно до статті 392 ЦК.

Вище викладене підтверджується такими доказами: копією свідоцтва про смерть VII-МЮ №767194 від 8 лютого 2017 року, копією свідоцтва про народження від 20.01.1976 року, копією реєстраційного посвідчення р№8319, копією свідоцтва про шлюб від 21.02. 1976 року, копією договору купівлі-продажу нерухомості від 21.09.1999 року, копією довідки від 17.07.2017 року, копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.08.2017 року.

Згідно листа відповіді № 1178/01-16 від 12.10.2017 року ОСОБА_2 державної нотаріальної контори - спадкова справа після смерті ОСОБА_3, яка померла 06.02.2017 року, заведена, що підтверджується копією спадкової справи на пяти аркушах.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав.

Частиною 1 статті 227 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 вище вказаної статті, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно з частинами 1, 4, 5 статті 15 Закону України від 10.12.1991 №1956-XII «Про товарну біржу» (далі - Закон №1956-ХII) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;б) якщо її учасниками є члени біржі;в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Таким чином, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості вона була укладена у визначеному вище вказаними нормами права порядку, адже: а) була здійснена купівля-продаж спірної квартира, допущеної до обігу на товарній біржі; б) сторони договору були членами товарної біржі згідно з рішенням від 21.07.1999 №58339, що визначено в преамбулі (вступній частині) договору; в) договір поданий до реєстрації та зареєстрований на біржі 21 липня 1999 року - в день його укладення, що визначено в інших умовах договору.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №1956-ХII угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, при укладанні договорів купівлі-продажу нерухомого майна на товарних біржах існувала колізія норм права, а саме норм права, визначених частиною 1 статті 227 ЦК УРСР та частиною 2 статті 15 Закон №1956-ХII.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України.

В абзаці 5 частини 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп Конституційний Суд України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи, що частина 1 статті 227 ЦК УРСР та частина 2 статті 15 Закону №1956-ХІІ водночас регулювали порядок нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і укладених на товарних біржах, враховуючи рішення Конституційного Суду України від З жовтня 1997 року №4-зп, вважаю, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 21 липня 1999 року, укладений в Південно-Східному регіональному управлінні Української товарної біржі, не потребував нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Главою 25 ЦК передбачені підстави для припинення права власності. До зазначених підстав не належить припинення права власності у зв'язку з набуттям такого права на підставі угоди, зареєстрованої на біржі і не посвідченої нотаріально.

Статтями 1216-1218 ЦК визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, за позивачем необхідно визнати право власності на квартиру в порядку спадкування за законом після померлої матері.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 6 лютого 2017 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд в десятиденний строк з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: