Справа № 344/655/16-ц
Провадження № 22-ц/779/912/2017
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Беркій О.Ю., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представників позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 18 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2016 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, обґрунтовуючи уточнені у ході розгляду справи позовні вимоги тим, що 01 червня 2009 року позичив відповідачці грошові кошти в розмірі 4 758 Євро, про що свідчить її розписка про зобов'язання повернути грошові кошти. У встановлений усною домовленістю строк до 30 червня 2013 року відповідачка борг не повернула, на вимоги щодо повернення боргу не реагує. Просив стягнути із ОСОБА_2 130 464 грн. 36 коп. основного боргу по курсу євро до національної валюти, а також згідно ст. 625 ЦК України 3% річних у розмірі 17 612 грн. 64 коп. за прострочення виконання грошового зобов'язання, а всього 148 077 грн, 3 000 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір. (а.с.58-59)

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 130 464 грн. 36 коп. заборгованості за договором позики (розписки) від 01.06.2009 року, 3000 грн. витрат на правову допомогу та 1 304 грн. витрат по оплаті судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12 квітня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин справи, які суд вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт заперечує отримання коштів відповідачем від позивача, а звертає увагу суду, що під час виконання трудових обов'язків відповідачем мала місце недостача, яку вона засвідчила. Крім того, суд необґрунтовано стягнув суму, еквівалентну іноземній валюті і неправильно визначив розмір компенсації витрат на правову допомогу та судового збору. Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши апелянта та її представника, позивача та його представників, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.303 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обгрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що 01 червня 2009 року між сторонами укладений договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримала від позивача 4758 євро і зобов'язалась повернути зазначені кошти, однак не виконала грошове зобов'язання, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 130 464,36 грн., що по курсу 27,42 грн. за 1 Євро складає 4 758 Євро. При тому суд дійшов висновку, що позивач не має права на стягнення за порушення грошового зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції не в повній мірі погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно тексту оригіналу розписки від 01 червня 2009 року, наявної у матеріалах справи, ОСОБА_2 засвідчує кошти від ОСОБА_6 в сумі 51386,4 грн., що курсу складає 4758 євро. Зобов'язується повернути дані кошти, а в разі неповернення коштів не заперечує проти примусового відшкодування (а.с.41).

Поняття договору позики наведене у ст. 1046 ЦК України, відповідно до ч.1 якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України встановлений обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Наслідки порушення договору позичальником передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки у розписці зазначено, що відповідач отримала від позивача на виконання договору позики грошові кошти у національній валюті - гривні в сумі 51386,4 грн., що підтвердив у суді апеляційної інстанції позивач, тому, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, таку ж суму боргу у національній валюті вона повинна повернути позивачу.

Враховуючи те, що у розписці строк повернення коштів не зазначений, тому слід вважати, що договором не встановлений строк повернення позики і, оскільки позивачем не представлено суду письмових доказів про пред'явлення вимоги відповідачу у досудовому порядку, тому моментом пред'явлення вимоги слід вважати дату подання позову до суду, а саме 21 січня 2016 року.

З огляду на положення ч.1 ст.1049 ЦК України про обов'язок повернення позичальником позики протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, оскільки інше не встановлено договором, тому порушення зобов'язання настало з 21 лютого 2016 року і з цієї дати слід розраховувати відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання згідно ч.2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, індекс інфляції за весь час прострочення з лютого 2016 р. по червень 2017р.складає:101,0х103,5х100,1х99,8х99,9х99,7х101,8х102,8х101,8х100,9х101,1х101,0х101,8х100,9х101,3/100=118,79%; 51386,4х118,79%-51386,4=9 656,61 грн.

Отже сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення складає 61 043, 01 грн. ( 51386,4+9 656,61) 3% річних від простроченої суми слід розраховувати наступним чином: за період з 21 лютого 2016 року по 16 червня 2017 року маємо 482 дні прострочення. Отже, 3% = сума боргу 51 386,40 грн. множиться на 482 дні прострочення, множиться на 3 та ділиться на 100 та на 366 (кількість днів у році) та складає 2030, 18 грн.

З копії трудової книжки встановлено, що ОСОБА_2 прийнята на роботу підприємцем ОСОБА_6 колористом по підбору фарб за трудовим договором №126/182 від 05.04.2004 року, зареєстрованим в Тисменицькому районному центрі зайнятості, а 15.07.2010 року звільнена з роботи по ст.38 КзПП України (за власним бажанням) (а.с.122).

Позивач не заперечує того факту, що відповідач знаходилася з ним, як з приватним підприємцем, у трудових відносинах, а також зазначає, що вона також самостійно здійснювала підприємницьку діяльність, заперечує утворення боргу внаслідок недостачі товарно-матеріальних цінностей з вини відповідача під час виконання трудових обов'язків колористом по підбору фарб. Стверджує, що позивач взяла у нього кошти у борг по курсу до Євро, тому кошти у гривні їй передавалися у розрахунку до копійки.

Відповідачем не надано жодних доказів про правову природу боргу у зв'язку із заподіянням шкоди приватному підприємцю під час виконання трудових обов'язків. Так, не надано таких даних бухгалтерського обліку й інших документів, якими можуть бути матеріали інвентаризації, акти ревізії та облікових документів, акти й інших документів про недостачу, зіпсування, втрату, знищення майна, висновку бюро товарних експертиз, довідок й інших документів про вартість майна, а також сум, витрачених на придбання, відновлення майна, задоволення претензій третіх осіб тощо.

Також відсутні будь-які докази про винне порушення відповідачем, як працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення, відсутні пояснення відповідача, акти і доповідні записки службових осіб, матеріали службових перевірок, постанови органу розслідування, накази за результатами перевірки даного випадку, висновки компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди, документи про коло трудових обов'язків відповідача.

Тому доводи апелянта не дають обґрунтованих підстав вважати, що між сторонами існували правовідносини, які регулюються ст. 134 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем не може бути перешкодою щодо виникнення між ними інших договірних, не пов'язаних з трудовими, правових відносин, які не суперечать цивільному законодавству. Такими могли бути, зокрема і договори позики.

За вимогами ст. 256, 257 ЦК України загальна позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч.1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання.

Оскільки строк повернення позики у договорі не встановлений, позивачем не надано письмових доказів пред'явлення вимоги про повернення позики в досудовому порядку, порушення права позивача мало місце з 21 лютого 2016 року, тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Крім того, відповідач не скористалася своїм правом щодо подання заяви про застосування строку позовної давності у суді першої інстанції.

Стягуючи суму судових витрат на правову допомогу, суд першої інстанції також допустився помилки.

Згідно із ч.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», в редакції до 01.01.2017 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем представлено укладений з приватним підприємцем ОСОБА_7 договір про надання правової допомоги від 25.02.2015р., у пункті 3.1 якого зазначено, що вартість наданої правової допомоги становить 3000 грн. (а.с. 14-16) та розрахункову квитанцію від 05.03.2015р., яка свідчать про сплату коштів у розмірі 3000 гривень (а.с.50). Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.05.2016 року по 30.11.2016р. складав 1450 грн.

Враховуючи ті обставини, що позивачем не представлено доказів того, скільки часу витрачено представником і скільки оплачено за послуги представника, передбачені у п. 2.1. договору, тому належний позивачу розмір компенсації розраховується відповідно до часу, зафіксованого у журналі судових засідань.

Із журналів судового засідання встановлено, що безпосередньо у суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_7 приймав участь у судових засіданнях 14.06.2016р. -1 хвилину (а.с.51) та 18.07.2016 року - 20 хвилин (а.с.62).

Тобто, розмір компенсації витрат на правову допомогу, надану безпосередньо в суді представником позивача складає: 1450х40/100/60х21= 203 грн.

Доводи апелянта про те, що квитанція, подана позивачем як доказ оплати послуг надання правової допомоги, сплачена не за договором від 25 лютого 2015 року, а за іншим договором, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем суду представлений оригінал такої квитанції від 05.03.2015р., тобто кошти сплачені після укладення договору, що не дає підстав для сумніву про здійснення оплати саме за цим договором. А дата договору про надання правової допомоги, зазначена у квитанції 20.02.2015р. та факт укладення договору майже за рік до подання позову значення у даному випадку не мають.

Крім того, на користь позивача з відповідача слід стягнути компенсацію сплаченого при поданні позову судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, відповідно до ст.88 ЦПК України у розмірі 660,15 грн. (63073,19х100/148077=42,59; 1550,00х42,59/100=660,15)

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права. По справі слід ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 18 липня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики від 01 червня 2009 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 61 043, 01 грн. (шістдесят однієї тисячі нуль сорок трьох гривень нуль однієї копійки) та 3% річних від простроченої суми у розмірі 2030, 18 грн. (двох тисяч тридцяти гривень вісімнадцяти копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 пропорційно до задоволених позовних вимог компенсацію судових витрат, оплачених у вигляді судового збору, у розмірі 660,15 (шестисот шістдесяти гривень п»ятнадцяти копійок) та компенсацію витрат на правову допомогу у розмірі 203 (двохсот трьох) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.О. Максюта

О.Ю. Беркій

В.А. Девляшевський