Справа № 138/39/17 Провадження № 22-ц/772/1710/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 58Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів: Панасюка О. С., Зайцева А. Ю.

за участі: секретаря судового засідання Куленко О. В.,

представника позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника третьої особи: відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_5, треті особи Могилів-Подільський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, Відділ примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про звільнення майна з-під арешту,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на рішення Могилів - Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2017 року позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з вказаним позовом, збільшивши позовні вимоги (а.с.144), просив: звільнити з-під арешту іпотечне майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: вул. М. Грушевського, 100 / 1, м. Могилів-Подільський Вінницької області, що належить на праві власності ОСОБА_5, який був накладений 26.06.2012 року постановою про відкриття виконавчого провадження, в ході виконавчого провадження № 33214318, відкритого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції при виконанні виконавчого листа № 2-94/12; виключити з акту опису й арешту майна житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: вул. М. Грушевського, 100 / 1, м. Могилів-Подільський Вінницької області, що належить на праві власності ОСОБА_5, який був складений 03.07.2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції в ході виконавчого провадження № 33214318.

В обґрунтування позову посилалося на те, що 27.08.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Могилів-Подільське відділення № 263 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 719216, відповідно до умов якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 61 855 доларів США, зі сплатою 14, 5 % річних за користування кредитом строком на 120 місяців, тобто до 27.08.2018 року на придбання будинку.

В забезпечення виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором, 27.08.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 1711 від 29.08.2008 року, відповідно до якого було передано в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою вул. Грушевського, 100/1, м. Могилів-Подільський Вінницької області.

11.01.2012 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області у цивільній справі № 2-94/12 було ухвалено рішення щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь АТ «ОщадБанк» заборгованості за кредитним договором № 719216 від 27.08.2008 року в розмірі 106 395, 34 дол. США та 2 823 грн. 00 коп. судового збору. 23.01.2012 року рішення суду набрало законної сили.

26.06.2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №33214318 про стягнення заборгованості з ОСОБА_5, згідно виконавчого листа № 2-94/12 виданого 26.06.2012 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області в розмірі 850 364 грн. 75 коп. на користь АТ «Ощадбанк». Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_5, в тому числі і на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці стягувача, запис про обтяження № 76751609 від 23.12.2016 року.

14.09.2016 року Банк отримав заяву ОСОБА_5, у якій боржник просить надати йому дозвіл на добровільну реалізацію предмета іпотеки та подальше погашення кредитної заборгованості.

Заявник вважає, що як іпотекодержатель має право на задоволення своїх вимог, за рахунок заставленого майна, однак наявність накладених арештів порушують його майнові інтереси та перешкоджають подальшій реалізації предмета іпотеки, з метою погашення кредитної заборгованості позичальника.

Рішенням Могилів - Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк»подало апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати прийняте рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що Банк є стягувачем у виконавчому провадженні, згідно якого накладено арешт на іпотечне майно, та всі дії вчинені в інтересах банку. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом по визнання вправа власності на це майно і зняття з нього арешту, натомість ст. 383 ЦПК України, на яку посилається суд надає право звернутися до суду зі скаргою на дії виконавця, а не встановлює чіткий обовязок оскаржувати дії державного виконавця. Також, при винесенні рішення суд не врахував дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представники позивача подану апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав. Представник третьої особи ОСОБА_4 заперечила проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_5 та представник Могилів-Подільського відділу ДВС ГУЮ у Вінницькій області в судове засідання не зявилися по невідомій суду причині.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що зявились, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення з позовом до суду у відповідності до ст. 51, 59 ЗУ «Про виконавче провадження» є помилковим та таким, що не відповідає ст. 3 ЦПК України, оскільки відсутні інші арешти та стягувачі в інтересах яких їх накладено. Боржник може бути співвідповідачем у справі лише при наявності інших стягувачів співвідповідачів в інтересах яких, та у звязку з наявністю боргових зобовязань перед якими, накладено арешт на майно іпотекодержателя позивача у такій справі. Разом з тим, арешт на предмет іпотеки, накладений державним виконавцем саме в інтересах позивача, як стягувача, і в такому разі закон передбачає інший спосіб захисту передбачений розділом VII ЦПК України, та розяснив заявнику право на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 383 ЦПК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на встановлених по справі обставинах та постановлені з вірним застосуванням норм матеріального права та дотриманням вимог процесуального закону.

Так, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- 27 серпня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № 719216, відповідно до умов якого ОСОБА_5 був наданий кредит на придбання будинку у розмірі 61 855,00 доларів США, зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом строком на 120 місяців, тобто до 27.08.2018 року (а.с.4-6).

- 29.08.2008 року, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору сторони уклали договір іпотеки, згідно якого відповідач передав в іпотеку позивачу житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою вул. Грушевського, 100/1, м. Могилів-Подільський Вінницької області (а.с.7-10).

- У зв'язку з тим, що відповідач порушив умови договору № 719216 від 27.08.2008 року, 11.01.2012 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області було ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь АТ «Ощадбанк» в особі ТВБВ № 10001/051 філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість по кредитному договору № 719216 від 17.08.2008 року в сумі 106 395,34 доларів США, вказаний договір розірвано. Рішення набрало законної сили 23.01.2012 року (а.с.11).

- Постановою заступника начальника відділу ДВС Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_6 від 26.06.2012 року при примусовому виконанні виконавчого листа №2-94/12 виданого 24.01.2012 року Могилів-Подільським міськрайонним судом накладено арешт на все майно ОСОБА_5 в межах суми звернення стягнення 850 364 грн. 75 коп., в якому стягувачем є іпотекодержатель ВАТ «Ощадбанк» (а.с.12).

- Позивач вказує, що 14.09.2016 року, відповідач ОСОБА_5 звернувся до Банку з заявою про надання дозволу на добровільну реалізацію предмета іпотеки та подальшого погашення кредитної заборгованості. Стверджує, що як іпотекодержатель, Банк має право на задоволення своїх вимог, за рахунок заставленого майна, однак наявність накладених арештів порушують його майнові інтереси та перешкоджають подальшій реалізації предмета іпотеки, з метою погашення кредитної заборгованості позичальника.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно положень ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті ? визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону.

Частини 3 та 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом ст. 59 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст. ст. 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов'язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то позов про звільнення майна з під арешту повинен розглядатись в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У силу ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

З наведеного вбачається, що майно звільняється з-під арешту: за постановою державного виконавця при завершенні виконавчого провадження; за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту; за рішенням суду у всіх інших випадках

незавершеного виконавчого провадження, а також в порядку оскарження дій, бездіяльності державного виконавця.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. До того ж такий захист здійснюється у спосіб, який передбачено цивільним процесуальним законодавством.

Позивач не зазначає у позові право власності на яке саме майно порушено відповідачем та за змістом позовної заяви вбачається, що фактично оспорюються дії державного виконавця, а відтак зазначені доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду.

Таким чином, колегія суддів прийшла до переконання, що висновок суду першої інстанції про те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» може оскаржити постанову державного виконавця по накладення арешту, лише в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України, шляхом подання до суду скарги, а не шляхом звернення з позовом, - є вірним

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів, постановлене по справі судом першої інстанції рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, - немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» відхилити.

Рішення Могилів - Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча підпис ОСОБА_7

Судді: підпис ОСОБА_8

підпис ОСОБА_9

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Т. М. Шемета