233 № 233/6313/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря судового засідання Кюсєвої Т.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, вказуючи, що 29 серпня 1992 року було зареєстровано їх шлюб із відповідачем, актовий запис відділу РАЦС Костянтинівського міськвиконкому № 537. Від шлюбу вони мають двох доньок: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 04 листопада 2002 року на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та нею, вона була обдарована квартирою за адресою: АДРЕСА_1, договір дарування посвідчений Костянтинівською ДНК, р/№ 2/1892. В цій квартирі вони проживали з відповідачем та дітьми. З липня 2013 року через непорозуміння та постійні сварки вони з відповідачем припинили спільне проживання, вона була вимушена покинути власну квартиру, бо спільне проживання було неможливим. Відповідач з метою перешкоджання їй користуватися власним нерухомим майном замінив замки на вхідних дверях, залишив у себе всі оригінали документів про укладення шлюбу, правовстановлюючих документів на квартиру, на інше майно, свідоцтво про її народження, документи про освіту. Вона з дочкою ОСОБА_10 були вимушені винаймати житло для проживання, оскільки відповідач перешкоджав їх проживанню вказаною квартирою, не дозволив забрати звідти їх особисті речі. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 11 червня 2015 року, яке набрало законної сили 23 червня 2015 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано, тобто, з того часу він не є членом її сім*ї. Вирішити питання про користування належною їй квартирою у позасудовому порядку відповідач не бажає, його задовольняє становище, за яким він протиправно користується належним їй упорядкованим житлом, а вона вимушена жити в орендованому житлі. 19 жовтня 2015 року вона зверталася до відділення поліції із заявою щодо відмови відповідача видати належні їй речі, після вжитих поліцією заходів відповідач викинув їй речі за двері, не впустивши до квартири. Вважає, що відповідач займає квартиру самоправно та незаконно, так як членом її сім*ї з 23 червня 2015 року не являється, не має передбаченого законом права користування належним їй майном. Будь-який договір, який би надавав йому право користування квартирою, відповідач з нею укласти не бажає, крім того, перешкоджає їй користуванню житлом, не бажає добровільно звільнити квартиру. Посилаючись на те, що відповідачем порушені її права як власника майна, просила суд визнати відповідача особою, що втратила право користування житлом, та усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою шляхом зобов*язання відповідача надати їй ключі від замків на вхідних дверях вказаної квартири та виселення відповідача без надання іншого приміщення.

Ухвалою суду від 09 червня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом надання ключів від вхідних дверей квартири та виселення залишено без розгляду за клопотанням позивачки.

В судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, при цьому позивачка зазначила, що відповідач утримував у себе технічний паспорт на квартиру та її власні документи, їй довелося оформити дублікат технічної документації; доступу до її власності відповідач їй не надавав; весь період часу, який вона була позбавлена можливості проживати у належній їй квартирі, там знаходилися її особисті речі, побутова техніка, інше майно. У подальшому, у ході судового розгляду справи відповідач добровільно перебав їй ключі від квартири, де вона тепер проживає, також вона отримала оригінал технічного паспорту від представника відповідача в суді. Оскільки на її думку відповідач з часу розірвання шлюбу не є членом її сім*ї, а згоду на його проживання у належній їй квартирі вона не надавала, просила суд визнати відповідача особою, що втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням.

Відповідач, його представник у судовому засіданні не визнали позовні вимоги, при цьому відповідач пояснив, що не згоден із твердженнями позивачки про те, що квартира належить їй особисто, на його думку це їх спільна власність. Доступ позивачки до квартири він не обмежував, він дійсно замінив замок у вхідних дверях, однак це пов*язано з тим, що там проживала його дочка із хлопцем, з яким потім посварилась та в нього міг залишитися ключ від дверей. Речі позивачці він повернув. Він самостійно ніс витрати по оплаті комунальних послуг по вищевказаній квартирі, окремо за користування житлом позивачці кошти не сплачував, договору найму з позивачкою він не укладав.

У подальшому відповідач в судове засідання не з*явився, звернувся до суду із заявою про продовження судового розгляду за його відсутності за участі його представника, вирішення справи залишив на розсуд суду, при цьому не заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с. 86).

Представник відповідача пояснив в судовому засіданні, що у теперішній час позиція відповідача по суті даного позову змінилась, він звільнив квартиру, у даний час виїхав на заробітки за межі України, залишив заяву до суду від 17 травня 2017 року про подальший розгляд справи за його відсутності. Проти зняття його з реєстраційного обліку у спірній квартирі відповідач фактично не заперечує, він мав намір зробити це у добровільному порядку, однак позбавлений такої можливості у зв*язку із від*їздом та втратою паспорту. Вважає, що вирішити це питання за таких обставин можливо лише у судовому порядку.

Свідок ОСОБА_11 пояснила в судовому засіданні, що перебуває у дружніх стосунках із позивачкою, яка влітку 2013 року після сварки з відповідачем прийшла до неї проживати, деякий час мешкала у неї без речей та будь-якого майна. Також, позивачка з її дозволу тимчасово проживала у неї і раніше, коли в її сім*ї відбувалися конфлікти. Їй відомо, що за два тижні до судового засідання позивачка мала бажання потрапити до своєї квартири, однак відповідач цьому перешкодив. Знає, що квартира належить позивачці на підставі договору дарування, щось ще з цього приводу пояснити не може.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що сторони у справі є її батьками, також в неї є сестра. Батько і до розлучення виганяв мати з дому, вона йшла жити до подруги. Потім через конфлікт вони з матір*ю були змушені переїхати на орендоване житло, деякий час жити вдвох, свідок при цьому була вагітна. Їх речі залишились у квартирі, коли там деякий час проживала її сестра вона зверталася з проханням віддати їй речі, однак їх там не виявилось. Також, батько забрав собі всі документи на квартиру, свідок мала його вмовляти, щоб прописати туди свою дитину.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що сторони у справі є її батьками, також в неї є сестра. На її думку батько не виганяв з дому матір та сестру, мати не проживає в цій квартирі з особистих причин, вона сама так вирішила. В їх сім*ї давно виник конфлікт, сестра не бажає спілкуватися з батьком, свідок інколи приїжджає до батька в гості. Їй відомо, що квартира є спільною власністю батьків, це обговорювалось в їх сім*ї. Хоча мати і акцентує, що квартира належить лише їй, вона з цим не погоджується. Батьки розлучились два роки тому, майно вони не ділили.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши докази у справі окремо і в сукупності, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що сторони - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було укладено 29 серпня 1992 року у відділі РАЦС Костянтинівського міськвиконкому, актовий запис № 537 (а.с. 7). Шлюб розірвано рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2015 року, що набрало законної сили 23 червня 2015 року, як вбачається з тексту вищевказаного рішення суду сторони припинили спільне проживання з липня 2013 року (а.с. 8).

Як вбачається з копії договору дарування квартири, укладеного 23 серпня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Костянтинівської ДНК Ковальською-Костенко О.А. 23 серпня 2002 року, зареєстрованого у реєстрі за № 2-1891 (а.с. 10, 74), ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 подарували, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох жилих кімнат, жилою площею 53,30 кв.м, загальною площею 78,40 кв.м, що також вбачається з технічної документації на квартиру Костянтинівського БТІ від 14 березня 2017 року, повідомлення Костянтинівського міського БТІ № 281 від 10 квітня 2017 року (а.с. 54-56, 70).

Даний договір дарування не оспорювався в судовому порядку, не визнавався судом недійсним, та є чинним, що не спростовано в ході судового розгляду стороною відповідача.

Право власності позивача зареєстроване у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13 квітня 2017 року державним реєстратором Костянтинівської ДНК, індексний номер НОМЕР_2, р/№ об*єкта нерухомого майна: НОМЕР_1 (а.с. 75).

19 жовтня 2015 року позивачка зверталася з заявою до правоохоронних органів про вчинене кримінальне правопорушення (а.с. 11-12), вказавши, що її колишній чоловік ОСОБА_3 замінив замки у дверях належної їй квартири, куди її не допускає, вона не може забрати свої речі.

За висновком пом. ДІМ Костянтинівського МВ ГУМВС в Донецькій області (а.с. 13) після проведення перевірки встановлено відсутність в даному факті ознак складів злочинів, передбачених КК України.

Відповідач зареєстрований у квартирі за вказаною адресою, що підтверджується відомостями з реєстру Костянтинівської територіальної громади (а.с. 18).

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Непорушність права власності закріплена у статті 321 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно роз*ясень п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конституцією України гарантується недоторканість житла та недопущення примусового позбавлення житла. Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує особі право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла, однак такий захист поширюється лише на власників або наймачів квартир.

Відповідачем та його представником суду не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_3 є власником або наймачем спірної квартири. Фактично відповідач не заперечував того факту, що перешкоджав доступу позивачки до вказаного житла, змінив замки на вхідних дверях, та як вважає зазначену квартиру їх спільним майном, при цьому, належних та допустимих доказів у підтвердження своїх доводів відповідачем, його представником суду надано не було.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом оглянуті надані відповідачем квитанції про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1, за період 2014 - 2016 р.р. (а.с. 25-36), з яких вбачається, що

власником особового рахунку за даною адресою є відповідач ОСОБА_3 Позивач в судовому засіданні не заперечувала, що не вносила оплату за комунальні послуги у вказаний період часу, так як фактично була позбавлена можливості проживати у квартирі та мала необхідність винаймати житло. Факт оплати відповідачем комунальних витрат, як і та обставина, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі, на думку суду доводів сторони відповідача не підтверджує. Суд зазначає, що відповідач не позбавлений права вирішити в судовому порядку питання щодо відшкодування частини понесених ним витрат по оплаті комунальних послуг, за наявності на його думку такої необхідності.

Правова норма, яка викладена у ст. 383 ЦК України та корелюється з нормою, викладеною у ст. 150 ЖК України, вказує, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб, та розпоряджається належним майном на свій розсуд. Обмеження чи втручання в права власника є можливим лише з підстав, передбачених Законом.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316,319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).

У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

При цьому, згідно п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

В силу вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім*ї власника житла втрачає права на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю мін ним і власником житла або законом.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідачем ОСОБА_3 порушуються її права як власника належної їй квартири, оскільки його дії не відповідають її волі, відповідач з часу розірвання шлюбу не є членом її сім*ї, згоду на його проживання у належній їй квартирі вона не надавала, житлове приміщення, яке відповідач має право займати, не визначала.

При цьому, як вбачається з письмової заяви відповідача на адресу суду (а.с. 86) проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 він не заперечує. Згідно пояснень представника позивача в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 звільнив спірну квартиру, у даний час виїхав на заробітки за межі України та не заперечує проти зняття його з реєстраційного обліку за місцем реєстрації, мав намір зробити це у добровільному порядку, однак позбавлений такої можливості у зв*язку із від*їздом та втратою паспорту, просив вирішити це питання в судовому порядку.

Частиною 1 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, позицію відповідача та представника відповідача щодо визнання позовних вимог, та думку останнього про те, що це питання можливо вирішити лише в судовому порядку, суд вважає, що порушене право власності позивача ОСОБА_1 потребує захисту, необхідно усунути перешкоди у здійсненні нею цього права, визнавши відповідача ОСОБА_3 особою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

На підстави викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 особою, що втратила право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 09 червня 2017 року. Рішення в повному обсязі виготовлено 12 червня 2017 року.

Суддя: