Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості у розмірі 800 951 грн 58 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 - та визнати за банком право власності на неї.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 лютого 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого останньому надано грошові кошти у сумі 22 680 доларів США з терміном повернення до 16 лютого 2018 року та сплатою 13,9 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого банку передано в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 2007 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Посилаючись на те, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 800 951 грн 58 коп., із яких: тіло кредиту - 401 394 грн 03 коп., відсотки - 399 557 грн 56 коп., ПАТ «Дельта Банк» просило позов задовольнити.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2016 року заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 18 лютого 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит для особистих потреб у сумі 22 680 доларів США зі сплатою 13,9 % річних та терміном повернення до 16 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором банку передано в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з яким ПАТ «Дельта банк» отримало право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за кредитним договором від 18 лютого 2008 року, укладеним із відповідачем.

10 серпня 2015 року ОСОБА_3 направлено лист-вимогу про наявність станом на 28 липня 2015 року загальної заборгованості за кредитним договором у сумі 36 304,12 доларів CШA, яка складається з тіла кредиту - 18 193,68 доларів США, з них прострочена заборгованість за тілом кредиту 12 334,68 доларів США, відсотків - 18 110,44 доларів США, з них прострочена заборгованість за відсотками - 13 102,22 доларів США, та запропоновано у строки, передбачені законодавством та кредитним договором, сплатити прострочену заборгованість, а у разі незадоволення цієї вимоги банк буде захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що договір іпотеки не містить застереження про передачу іпотекодержателю у власність предмета іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості, а окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладалося.

Проте з висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У чч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року № 6-1685цс16 та від 2 листопада 2016 року № 6-2457цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 5.1 договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки.

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України належним чином не з'ясував фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, зокрема, чи звертався позивач до державного реєстратора, чи порушені відповідачем права кредитора, не дослідив і не оцінив належним чином доводи й докази сторін.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик