Справа № 127/6973/17
Провадження № 2/127/3062/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 жовтня 2017 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

за участю секретаря Тонкопій Ю.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 31.03.2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 в якому просив поділити спільне майно подружжя, виділивши ОСОБА_2 в цілому квартиру АДРЕСА_1; припинити право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру та стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за частку в спільному майні подружжя у розмірі 68494 грн.; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07.09.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, при державній реєстрації якого ОСОБА_2 змінила прізвище на «ОСОБА_2». ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаному шлюбі народився син сторін по справі - ОСОБА_6 Шлюб між подружжям розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2014 року у справі № 127/4786/14 - ц. Після розірвання шлюбу спільний син сторін по справі залишився проживати разом з позивачем. Під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі сторонами про справі набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, що належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, оскільки набута сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі - продажу квартири від 16.03.2009 року та зареєстрована на ОСОБА_3 Враховуючи ту обставину, що спільний син сторін по справі перебуває на утриманні позивача та проживає разом з нею у спірній квартирі, розмір аліментів від відповідача є недостатнім для забезпечення нормального фізичного та духовного розвитку сина, позивач, посилаючись на ч. 3 ст. 70 СК України вказує на те, що її частка у спільній сумісній власності підлягає збільшенню до 2/3, а частка відповідача відповідно зменшенню до 1/3 частки. З огляду на те, що частка відповідача за таких обставин є незначною, та враховуючи те, що спірна квартира є на думку позивача неподільною річчю, на підставі ст. 365 ЦК України позивач просила припинити право власності відповідача на спірну квартиру та присудити спірну квартиру позивачу в цілому, з присудженням відповідачу грошової компенсації вартості 1/3 частки спірної квартири в розмірі 68494 грн.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду позивачем з цим позовом до відповідача.

У судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав з тих же підстав, що викладено у позовній заяві. На запитання суду повідомив, що позивач не зверталась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання спільної дитини. Спільна дитина сторін по справі має гарний стан здоров'я та на будь - які хронічні хвороби не хворіє. Він не може підтвердити жодним чином ту обставину, що розмір аліментів є недостатнім позивачу для утримання спільної дитини, оскільки рішення суду з цього приводу не ухвалювалось, так само як і відсутні договірні правовідносини між позивачем і відповідачем щодо отримання аліментів позивачем на утримання спільного з відповідачем сина. Враховуючи відсутність відповідача не заперечував проти проведення судового засідання в порядку заочного провадження на підставі ст.ст. 224 - 226 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, неодноразово повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання.

Враховуючи зазначені обставини, зважаючи на позицію представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за наявними у ній доказами, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

За таких обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд прийшов до переконання в тому, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 з 07.09.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.04.2014 року у справі № 127/4786/14 - ц - розірвано. Вказане рішення суду набуло законної сили 12.04.2014 року. (а.с.6,7).

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.2008 року по 12.04.2014 року.

У даному шлюбі у сторін по справі народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 8).

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. за реєстровим №691, що згідно витягу з Державного реєстру правочинів (номер витягу 7100585 від 16.03.2009 року) зареєстровано за № 3367906 (номер правочину в Державному реєстрі правочинів), відповідачем по справі ОСОБА_3 під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,2 кв.м., житловою - 14,0 кв.м. (а.с. 13 - 14).

Як встановлено судом, при посвідченні вказаного правочину визначену Договором, спірну квартиру в цілому оформлено на ім'я відповідача. (а.с. 15).

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статей 68, 69 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Під час розгляду справи судом установлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі відповідачем по справі було придбано та зареєстровано на себе спірну квартиру АДРЕСА_1. Виходячи з наведених вище положень закону, зазначене нерухоме майно належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. (ст.ст. 69,70 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом;

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз'яснено в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Судом встановлено, що спільна дитина сторін - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю за адресою АДРЕСА_1. Разом з тим, стороною позивача суду не представлено будь - яких доказів, які б слугували підставою для висновку суду про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя в праві спільної сумісної власності на майно, що придбано подружжям за час шлюбу. В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які б свідчили, що розмір аліментів, які одержує позивач від відповідача на утримання спільної дитини є недостатнім для забезпечення належного фізичного та духовного розвитку дитини. Суду стороною позивача не представлено будь - яких доказів про наявність рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання їх спільного сина, наявності заборгованості по аліментам, в тому числі і в межах виконавчого провадження. Так само стороною позивача не представлено будь - яких доказів, що спільна дитина сторін по справі хворіє на будь - які хвороби, що потребує у зв'язку з цим проведення лікування, що, потребує значних коштів.

Навпаки представником позивача визнано ту обставину, що будь - які рішення судом про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання спільного сина не ухвалювались, позивач не зверталась до суду з таким позовом, як і відсутні будь - які договірні стосунки між сторонами по справі про надання відповідачем позивачу аліментів на утримання спільного сина.

Таким чином, наявність обставин з якими закон пов'язує можливість відступу від засад рівності часток у спільній сумісній власності на майно подружжя перед судом не доведено.

У зв'язку з цим суд визначає, що частки сторін по справі у праві власності на спірну квартиру є рівними та дорівнюють по ? частки для кожної з сторін по справі.

Щодо позовної вимоги про припинення права власності відповідача на спірну квартиру на підставі ст. 365 ЦК України, суд зазначає наступне.

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 15 травня 2013 року (справа № 6-37 цс 13), полягає у тому, що при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З аналізу наведеного суд приходить до висновку, що припинення права особи на частку у спільному майні, за досліджуваних обставин може мати місце виключно за наявності будь - якої із обставин, що наведені в п.п. 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України в сукупності з обставиною, що наведена у п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України.

Висловлюючи вказану правову позицію, з метою формування єдності судової практики Верховний Суд України вказав судам всіх інстанцій на необхідність встановлення в ході розгляду справ з аналогічними правовідносинами одного з визначальних факторів для застосування в ході розгляду справ правового інституту припинення права особи на частку у спільному майні, а саме того, що таке припинення в будь - якому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника.

Стосовно досліджуваних правовідносин, суд вказує на те, що перед судом не доведено тієї обставини, що припинення права відповідача на відповідну частку у праві власності на спірну квартиру не завдасть йому істотної шкоди, оскільки суду не представлено доказів того, що відповідач має на праві власності інше нерухоме майно, де він може фізично проживати, тощо. У цьому зв'язку суд не може констатувати, що припинення права власності відповідача на відповідну частку у спірній нерухомості не завдасть йому істотної шкоди, а як і для задоволення цієї вимоги судом підстав не встановлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював представнику позивача його права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню прав, встановлених ЦПК України, вказував на те, що згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, або не містять інформацію про нього.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме про наявність правових підстав для поділу спірної квартири АДРЕСА_1, між сторонами по справі порівну, та визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності ? частку спірної квартири.

При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2054,82 грн., що дорівнює 1% вартості спірної квартири, оскільки позивач просила визнати за собою право власності на всю квартиру. Інші позовні вимоги, що наведені у прохальній частині позову під пунктами 1 - 3 в розумінні закону не є такими, оскільки у разі задоволення позову про визнання права власності на всю спірну квартиру за позивачем, суд в силу Закону зобов'язаний був би і припинити право власності ОСОБА_3 на це майно, і визначити відповідну грошову компенсацію, а тому враховуючи ту обставину, що позов задовольняється частково, судом за позивачем визнається право власності на ? частку спірної квартири, тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1027, 41 грн. судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 60, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 319, 325, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212-215, 224 - 226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованою та проживаючою за адресою АДРЕСА_1 право власності на ? ідеальну частку в квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої та проживаючої за адресою АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 1027, 41 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: