22-ц/775/728/2017(м)
Головуючий в 1 інстанції Хараджа Н.В.
Доповідач Лопатіна М.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

01 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.,

суддів Попової С.А., Принцевської В.П.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року вищезазначений позов ОСОБА_1 повернуто позивачеві для подання до належного суду.

ОСОБА_1 з вказаною ухвалою суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції обмежив його право на судовий захист прав та подання позовної заяви за місцем перебування. Місцевий суд не врахував, що на теперішній час він проживає та отримує поштову кореспонденцію за адресою проживання та перебування: АДРЕСА_1. Вважає, що згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, діючі за довіреністю, у судовому засіданні апеляційної інстанції скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявилась, була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не відноситься до територіальної компетенції Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, згідно ч. 1 ст. 109 ЦПК України, позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

У відповідності до ч.ч. 1,14 ст. 110 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 114 цього Кодексу.

Згідно ст. 115 ЦПК України, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 за місцем свого проживання, керуючись ч. 1 ст. 110 ЦПК України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини (а.с.1-2).

Відповідач, згідно паспортних даних, з 22 вересня 2010 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.34). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10 листопада 2016 року, фактичне місце перебування ОСОБА_2 за адресою: Луганська обл., м.Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, буд.27 а, кв.44 (а.с.35).

В свою чергу, з паспорту позивача вбачається, що з 01 березня 2017 року він зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 28), а довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23 березня 2016 року свідчить про те, що його фактичним місцем перебування є Луганська обл., м.Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, буд.27 а, кв.44 (а.с. 28).

Відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року (далі: Закон) місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ст. 6 Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов'язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов'язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Отже позов, зокрема, про стягнення аліментів, може бути пред'явлений як за місцем проживання, так і за місцем перебування позивача. Проте це місце повинно бути зареєстрованим у встановленому законом порядку. Отже, саме реєстрація фізичної особи - позивача є визначальною для правильного визначення підсудності.

З урахуванням того, що позивач не надав суду документів, які підтверджують його зареєстроване місце проживання або перебування у Жовтневому районі міста Маріуполя, суд першої інстанції, обґрунтовано постановив ухвалу про повернення йому позовної заяви для подання до належного суду.

Договір найму від 29 вересня 2017 року, згідно якого позивач орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_2, не дає підстав вважати, що ОСОБА_1 зареєстрований за цією адресою у відповідності до вимог закону.

Доводи представників особи, яка подає апеляційну скаргу, про те, що суд першої інстанції безпідставно не залишив позов ОСОБА_1 без руху для надання останнім доказів щодо його місця проживання чи перебування, є необґрунтованими з огляду на те, що така підстава для залишення позовної заяви без руху не передбачена Цивільним процесуальним кодексом України.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_4 проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року (п.147) та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року (п.53).

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши порушення правил підсудності, обґрунтовано повернув позов позивачеві для подання до належного суду.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, тому, на підставі п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Судді