Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1647/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

01.11.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Голованя А.М., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 червня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 1266,60 грн., а також 8404,21 грн., та судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 16 лютого 2014 року він надав ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 500 грн., які вона отримала та зобов'язалася повернути до закінчення двох місяців, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_3, написаною та підписаною 16 лютого 2014 року. Також, він протягом 2012-2013 років надавав ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 7000 грн., які ОСОБА_3 отримала та зобов'язалася повертати починаючи з січня 2016 року по 200 грн., що підтверджується письмовою доповідною ОСОБА_3, написаною та підписаною 24 червня 2015 року. Оскільки відповідачка борг не сплатила і ухиляється від його повернення, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики згідно розписки (доповідної)від 24 червня 2015 року в розмірі 8404,21 грн., який складається з 7000 грн. боргу, 1404,21 грн. процентів визначених на рівні облікової ставки НБУ, та загальний борг згідно розписки від 16 лютого 2014 року в сумі 1266,60 грн., що включає позику 500 грн., 3 % річних від простроченої суми - 43 грн., та 455,13 грн. - збитків завданих інфляцією, 268,54 грн. - проценти на рівні облікової ставки НБУ.

Під час розгляду справи представником ОСОБА_2 - адвокатом ОСОБА_4 подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути борг в сумі 7000 грн. та 500 грн. (а.с.34).

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 червня 2017 року задоволено заяву представника позивача про зменшення розміру позовних вимог, та залишено без розгляду позовні вимоги про стягнення збитків, завданих інфляцією та трьох процентів річних за прострочення зобов'язання.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 16 лютого 2014 року в розмірі 500 грн. та судовий збір в сумі 640 грн., а всього 1140 грн. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 24 червня 2015 року відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачем ставиться питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про стягнення з відповідача на його користь: боргу в сумі 1266,68 грн., боргу в сумі 8404,21 грн., сплаченого судового збору в сумі 620 грн., та судового збору за апеляційну скаргу в сумі 704 грн., витрат на проїзд в сумі 420 грн., витрат за поштові послуги в сумі 52,20 грн., сплаченої суми за ксерокопію 15 грн., витрат за послуги банку 14,08 грн. Зазначено, що суд не зясував, чому відповідач забрала оригінал розписки від 24 червня 2015 року і не зобовязав її повернути документ. Також вказав, що він відзиває заяву про зменшення позовних вимог і просить задовольнити позов в повному обсязі.

Сторони та їх представники, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 отримала кошти від ОСОБА_2 в сумі 500 грн. строком на два місяці, про що нею складено розписку від 16 лютого 2014 року, оригінал якої досліджено судом першої інстанції і після поштового її направлення позивачем до апеляційного суду долучено до матеріалів справи (а.с.104).

Відповідач в засіданні суду першої інстанції визнала, що вказану розписку вона написала власноруч, отримавши від позивача позику в розмірі 500 грн. .

Судом досліджено надану позивачем копію доповідної, яка містить рукописний текст: «ОСОБА_3 зобовязуюсь віддати ОСОБА_2 із січня 2016 року по 200 грн., так як я йому заборгувала 7.000 грн. Зобовязуюсь платити щомісячно. 24 червня 2015 року. Підпис» (а.с.7, 105).

Відповідач з приводу вказаної доповідної пояснювала в суді першої інстанції, що цю розписку (доповідну) вона написала власноруч на вимогу дільничного інспектора Стеценка, проте заперечувала факт отримання від ОСОБА_2 грошей 7000 грн.

Оригінал зазначеної розписки (доповідної) від 24 червня 2015 року позивач суду не надав і пояснив, що у нього є лише її копія, а оригінал документу у нього забрала ОСОБА_3

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У правовій позиції від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 Верховний Суд України зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Оцінивши належним чином подані сторонами докази, суд першої інстанції з урахуванням положень ст. ст. 10, 5860, 212 ЦПК України, задовольняючи частково позовні вимоги, правильно виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про неповернення ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 24 червня 2015 року в розмірі 7000 грн, в той же час з останньої підлягає стягненню борг в розмірі 500 грн., факт отримання позики у сумі 500 грн. підтверджується дослідженою судом розпискою відповідача від 16 лютого 2014 року, оригінал якої наявний у позивача (а. с. 7, 104), яка в силу ст. ст. 207, 1047 ЦК України є належним доказом укладення договору позики та передачі коштів.

Установивши, що ОСОБА_3 у визначений в договорі позики строк не повернула отриманих у позику коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 500 грн.

Доводи позивача про те, що він надав у позику ОСОБА_3 7000 грн. в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, оскільки укладення такого договору позики від 24 червня 2015 року заперечувалося відповідачем, та не підтверджується оригіналом розписки (доповідної), на яку посилається ОСОБА_2 Останній особисто пояснював в суді першої інстанції, що він позичив ОСОБА_3 у 2012 році 2000 грн., а його мати позичила ОСОБА_3 у 2013 році 5000 грн., проте він не має розписки, чи будь-якого іншого документу про укладення такого договору позики на суму 7000 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики від 24 червня 2015 року не доведені, тому суд правомірно відмовив у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідач не виконала взятих на себе зобовязань по договору позики від 16 лютого 2014 року, та не повернула позику, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргового документу (розписки).

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, оскільки вони відповідають вимогам закону та ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Натомість, матеріали справи не містять оригіналу розписки від 24 червня 2015 року, про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 7000 грн. і не надано його позивачем до апеляційного суду.

Копія доповідної ОСОБА_3 від 24 червня 2015 року не є належним, достовірним, та допустимим доказом, який би підтверджував доводи позивача про укладення між сторонами договору позики на суму 7000 грн.

В частині позовних вимог про стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних за прострочення зобов'язання спір по суті не вирішувався і на підставі ухвали Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 червня 2017 року, яка позивачем не оскаржується в апеляційному порядку, позовну заяву у вказаній частині залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, що не перешкоджає ОСОБА_2 повторно звернутись до суду з такими вимогами до ОСОБА_3

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо повернення йому сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 704 грн., витрат на проїзд в сумі 420 грн., витрат на поштові послуги в сумі 52,20 грн., за ксерокопію 15 грн., за послуги банку 14,08 грн.

Відповідно до частини 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною 3 ст. 79 ЦПК встановлено вичерпний перелік витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Інші фактичні витрати учасників процесу, не передбачені у статті, до складу витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, не належать. Це, зокрема, витрати з оплати поштових відправлень; копіювання документів у справі як для себе, так і для осіб, які беруть участь у справі; витрати на придбання нормативних актів, пошук доказів; підготовку висновків та одержання консультацій фахівців тощо.

Згідно ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_2 документального не підтверджено понесення матеріальних витрат, що повязані з переїздом до іншого населеного пункту для участі у розгляді даної цивільної справи.

За таких підстав, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід залишити по фактично понесеним.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що судом було порушено норми процесуального і матеріального права.

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: