У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Бондаренко Н.В., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 вересня 2017 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права

Вказує, що суд прийшов до помилкових висновків в частині визнання малолітнього ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою.

Зі змісту та аналізу положень ст. 405 ЦК України слідує, що особа втрачає право користування житлом у разі відсутності такої особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між такою особою і власником житла або законом.

Суд не врахував того, що обставини не проживання дитини в квартирі № 19 є поважними, які не залежали від його волі.

Після розірвання шлюбу батьків дитини, мати з дитиною змушена була покинути місце їх останнього постійного проживання, тобто квартиру № 19. Зараз вона із сином тимчасово проживає у іншій місцевості, орендує житло.

ОСОБА_7 - батько дитини постійно та безперервно проживає в квартирі № 19 зі своєю новою сім'єю та зняв з обліку своє місце проживання за цією адресою, з метою створення перешкод для відповідача.

ОСОБА_6 хоч і проживає з матір'ю, однак повинен бути зареєстрованим зі своїм батьком у квартирі № 19. Він не втратив та не міг втратити право користування квартирою, якою фактично користується його батько. Позивач не оспорює ту обставину, що його син ОСОБА_8 є наймачем його квартири № 19, хоч письмовий договір вони не укладали.

Суд вирішив даний спір за відсутності затвердженого висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання даного спору про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою.

Позивач не надав суду доказів того, що ОСОБА_6 без поважних причин відсутній в квартирі № 19.

Просить суд скасувати рішення суду в частині визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких позовних вимог відмовити.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вказує на те, що відповідачі за власною ініціативою залишили квартиру АДРЕСА_1 більше трьох років і більше до неї не поверталися. Вони не були членами його сім"ї.

Факт реєстрації відповідачки та її неповнолітнього сина у квартирі АДРЕСА_1, що належить йому на праві приватної власності, порушує його право, як власника, на власний розсуд користуватися та розпоряджатися даною квартирою. Наявність реєстрація неповнолітнього позбавляє можливості укладати будь-які угоди відносно майна, в тому числі купівлі-продажу, міни, дарування без згоди органу опіки та піклування.

Просить про залишення оскаржуваного рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, місцевий суд виходив із наявності правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_6 не відбулося.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири, за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.05.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.06.2008 року серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з 19 липня 2008 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2013 року, від шлюбу мають сина - ОСОБА_6, якого залишено проживати з матір'ю (а.с. 11).

Згідно акту, який складено ЖЕД-1 05.11.2015 року у квартирі, яка належить ОСОБА_5 зареєстровані ОСОБА_7 та відповідачі ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_6, однак з серпня 2013 року вони не проживають у цьому житлі (а.с. 10 зворот).

Сторонами не заперечується, що із серпня 2013 року відповідачі не проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст.ст. 317, 319, ЦК України саме власникові належать право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК тільки власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як правильно встановлено місцевим судом, відповідачі, так само як і ОСОБА_7, не є членами сім'ї власника квартири та не мають права на проживання чи користування спірною квартирою, а позивач проти такого проживання заперечує.

На час розгляду справи судом ОСОБА_7 у спірному житлі не зареєстрований.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.В. Бондаренко

М.П. Григоренко