П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року м. Київ
Верховний Суд України в складі:

головуючого Лященко Н.П.,
суддів:Берднік І.С., Волкова О.Ф., Вус С.М., Гриціва М.І., Гуменюка В.І., Ємця А.А.,Жайворонок Т.Є., Канигіної Г.В., Ковтюк Є.І., Короткевича М.Є., Кривенди О.В., Охрімчук Л.І.,Пошви Б.М., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Школярова В.Ф.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_19 до ОСОБА_20 про встановлення факту родинних відносин, визнання актових записів недійсними та визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_20 до відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області, відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Саратського районного управління юстиції в Одеській області, Іллічівської міської державної нотаріальної контори, ОСОБА_19 про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії за заявою ОСОБА_19 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року та 7 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2005 року ОСОБА_19 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_20 про встановлення факту родинних відносин, визнання актових записів недійсними та визнання права власності на спадкове майно.

Позивачка просила визнати, що вона, ОСОБА_19, є дочкою ОСОБА_21, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати недійсним актовий запис № 15 від 22 липня 1977 року про встановлення батьківства ОСОБА_21 відносно відповідача ОСОБА_20 та анулювати цей актовий запис; визнати недійсним актовий запис № 95 про його народження від 22 липня 1977 року в частині внесених відомостей про батька, виключивши прізвище «ОСОБА_21» і повернути прізвище - «ОСОБА_23»; зобов'язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області внести відповідні зміни у актовий запис про народження № 95 від 22 липня 1977 року та анулювати актовий запис про встановлення батьківства № 15 від 22 липня 1977 року; визнати недійсним свідоцтво про народження ОСОБА_20 серія НОМЕР_3 від 20 грудня 1979 року та зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області внести відповідні зміни у актовий запис про народження № 95 від 22 липня 1977 року; визнати за ОСОБА_19 право власності на спадкове майно, зокрема на квартиру АДРЕСА_1; нежитлове приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; гараж НОМЕР_4 гаражного товариства «Портовик-1» за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Хантадзе, 7а; земельну ділянку на АДРЕСА_3 з недобудованою будівлею загальною площею 0,06 га, що знаходиться в садівничому товаристві «Чайка» у с. Доброолександрівка Овідіопольського району Одеської області; автомобіль ІЖ 2715, державний номер НОМЕР_1, 1989 року випуску; автомобіль ВАЗ 21063, державний номер НОМЕР_2, 1989 року випуску; грошові кошти, рухоме майно, що належало ОСОБА_21 і знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1, згідно з актом опису нотаріуса від 1 березня 2005 року, а також на рухоме майно, яке належало ОСОБА_21 і знаходиться за адресою нежитлового приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3» відповідно до акту опису нотаріуса від 1 березня 2005 року; зобов'язати відповідача ОСОБА_20 усунути перешкоди у здійсненні права власності спадковим майном та передати ОСОБА_19 оригінали документів: свідоцтво про право власності від 29 травня 1996 року на нежиле приміщення - майстерню ПП «ІНФОРМАЦІЯ_3», технічний паспорт від 27 березня 2002 року на квартиру АДРЕСА_1; членську книжку НОМЕР_6 садівничого товариства на земельну ділянку НОМЕР_5 розміром 0,06 га; паспорт на гаражне місце НОМЕР_4; свідоцтво про реєстрацію права власності на спірні автомобілі; технічний паспорт від 16 квітня 2008 року на нежиле приміщення «ІНФОРМАЦІЯ_3».

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_19 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько, ОСОБА_21, після смерті якого відкрилась спадщина. Вона є єдиною спадкоємицею, а відповідач є сторонньою особою та чинить їй перешкоди як спадкоємиці.

ОСОБА_20 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати неправомірними дії відділу державної реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області щодо актового запису № 37 від 19 грудня 1997 року, дії відділу державної реєстрації актів цивільного стану Саратського районного управління юстиції в Одеській області щодо актового запису № 293 від 21 липня 1960 року; зобов'язати анулювати ці актові записи; визнати нечинною заяву про прийняття спадщини, подану ОСОБА_20 10 грудня 2004 року до Іллічівської міської державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим № 812, в частині відомостей щодо спадкоємців; зобов'язати Іллічівську міську державну нотаріальну контору Одеської області видати йому свідоцтво про право власності на спадщину згідно із заявою від 10 грудня 2004 року за реєстровим № 812 (а. с. 33-38, т. 7).

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2014 року, позов ОСОБА_19 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_20 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_19 задоволено частково: визнано факт родинних відносин між ОСОБА_19 та ОСОБА_21, встановлено, що ОСОБА_19 є його дочкою; визнано за ОСОБА_19 та ОСОБА_20 по 1/2 частині за кожним право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті їх батька ОСОБА_21, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; зобов'язано ОСОБА_20 не перешкоджати ОСОБА_19 у здійсненні права власності спадковим майном, що залишилося після смерті батька - ОСОБА_21, у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_19 відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_20 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 жовтня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_19 та ОСОБА_20 відхилено, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_19 просить скасувати зазначені рішення суду апеляційної інстанції та увалу суду касаційної інстанції й ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі з передбаченої пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, а саме пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Підставою для перегляду зазначених судових рішень заявник вважає рішення Європейського суду з прав людини від 12 січня 2017 року у справі «Івань та інші проти України», яким установлено порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції щодо надмірної тривалості цивільних проваджень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_19 та її представника - ОСОБА_22, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.

За змістом частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_19 та відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_20, виходив з того, що позивачка ОСОБА_19 є дочкою спадкодавця ОСОБА_21, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, актові записи щодо батьківства ОСОБА_21 відносно ОСОБА_20 були вчинені з порушенням вимог статей 168, 189 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час складання оспорюваних актів, а також Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Українській РСР, затвердженої Міністерством юстиції Української РСР 12 грудня 1970 року, а тому за позивачкою визнано право власності на рухоме та нерухоме майно, що залишилося після смерті спадкодавця ОСОБА_20 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2124/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>Г.П<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2129/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_20 суд визнав безпідставними у зв'язку з їх недоведеністю.

Суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, задовольняючи частково первісні позовні вимоги ОСОБА_19 та залишаючи без задоволення зустрічні вимоги ОСОБА_20, виходив з того, що позивач та відповідач є спадкоємцями після смерті ОСОБА_21, спадкове майно належить їм на праві спільної часткової власності, доля кожного з них визначена, але не виділена, тому ОСОБА_20 не має права чинити перешкод ОСОБА_19 у користуванні спадковим майном.

Відповідно до частини першої статті 3604 ЦПК України суд задовольняє заяву в разі наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_10_16/pravo1/T063477.html?pravo=1>

Однією з таких під <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_10_16/pravo1/T063477.html?pravo=1>став є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2016_11_03/pravo1/T161404.html?pravo=1>порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом (пункт 3 частини першої статті 355 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції кожен має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Порядок виконання рішення Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу 9 частини першої статті 1 Закону № 3477-IV виконання рішення Європейського суду з прав людини передбачає: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Європейського суду з прав людини.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Згідно з рішенням п'ятої секції Європейського суду з прав людини у справі «Івань та інші проти України» від 12 січня 2017 року та додатками до нього ОСОБА_19 подала до Європейського суду з прав людини заяву про надмірну тривалість цивільного провадження та відсутність в національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту, за допомогою яких вона могла б подати скарги щодо тривалості провадження.

Рішенням п'ятої секції Європейського суду з прав людини від 12 січня 2017 року у справі «Івань та інші проти України»: оголошено прийнятними скарги <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2016_10_19/pravo1/T041618.html?pravo=1> заявників, у тому числі ОСОБА_19, за пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції щодо тривалості цивільних проваджень у їх справах, що була несумісною з вимогами щодо «розумного строку», та відсутності ефективних засобів юридичного захисту та постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції; що: a) держава-відповідач протягом трьох місяців має сплатити заявникам суми, зазначені в таблиці (ОСОБА_19 - 3 тис. 900 євро), які мають бути конвертовані в українські гривні за курсом на день здійснення платежу; b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Ураховуючи зміст рішення Європейського суду з прав людини від 12 січня 2017 року «Івань та інші проти України», у якому констатовано надмірну тривалість цивільних проваджень та відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту у зв'язку з цим, Верховний Суд України вважає, що немає підстав для скасування судових рішень, оскільки можливість перегляду обумовлюється самим порушенням, встановленим у рішенні Європейського суду з прав людини; повторний розгляд справи не відновить порушених прав ОСОБА_19, викликаних тривалістю цивільного провадження у справі за її позовом та не усуне такого недоліку як відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 3477-IV такі заходи вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, удосконалення механізмів захисту прав людини на національному рівні. Обов'язок держави виплатити ОСОБА_19 компенсацію в розмірі 3 тис. 900 євро є справедливою сатисфакцією за встановлені згаданим рішенням Європейського Суду з прав людини порушення Конвенції.

Керуючись статтями 355, 3603 , 3605 ЦПК України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_19 про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року та 7 жовтня 2015 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Лященко
Судді: І.С. Берднік М.Є. Короткевич
О.Ф. Волков О.В. Кривенда
С.М. Вус Л.І. Охрімчук
М.І. Гриців Б.М. Пошва
В.І. Гуменюк О.Б. Прокопенко
А.А. Ємець Я.М. Романюк
Т.Є. Жайворонок В.М. Сімоненко
Г.В. Канигіна В.Ф. Школяров
Є.І. Ковтюк