Справа № 761/9646/16-ц
Провадження № 2/761/600/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Кривошиї Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 01 березня 2016 року звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач № 1), ОСОБА_3 (далі - Відповідач № 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову ОСОБА_4 (далі - Третя особа), про визнання правочину недійсним.

Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 27.10.1991р. вона уклала шлюб з Відповідачем № 1, та перебувала з ним у шлюбі до 30.10.2003р. Під час шлюбу ними було придбано, крім іншого майна, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 32,5 кв.м., жилою площею 16,6 кв.м., на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 15.12.1999р., посвідченого Орловою М.А. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстр. № 2371. Вказує, що право власності на вказану квартиру за Відповідачем № 1 зареєстроване в КМБТІ 27.12.1999р. за № 6575. Вважає, що оскільки квартира була придбана в період шлюбу, вона є спільним майном подружжя відповідно до ст. 22 КЗпШС України, який діяв на той час. Зауважує, що шлюб 30.10.2003р. було розірвано. Питання про поділ спільного майна подружжя не ставилось, спору щодо спільної сумісної власності не було, а отже, після розірвання шлюбу вона та Відповідач № 1 продовжували бути співвласниками вказаної квартири. Вказує, що 11.11.2003р. Відповідач № 1 уклав шлюб з відповідачем № 2. Оскільки після розлучення у неї та Відповідача № 1 утворились нові сім'ї, вони тривалий час не спілкувалися між собою. Зауважує, що в січні 2016 року вона вирішила поділити спільне із Відповідачем № 1 майно та звернулась, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А.П. за консультацією щодо укладення договору поділу майна подружжя. Проте, нотаріус повідомила їй, що зазначена квартира вже не є спільною власністю подружжя, оскільки належить Відповідачу № 2, а саме 10.10.2003р. ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності від імені Відповідача № 1, продала Відповідачу № 2 спірну квартиру, про що уклала Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., реєстр. № 7948. Про зазначений правочин вона нічого не знала, згоди на продаж квартири вона не надавала, гроші від продажу спільної квартири їй ніколи ніким не передавались, та взагалі, їй не відомо, чи отримав такі кошти сам Відповідач № 1 від повіреної особи ОСОБА_4, в зв'язку з чим просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним.

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Представник Відповідача № 1 у судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснивши, що Відповідач № 1 перебував у шлюбі з Позивачем з 27.10.1991р. по 14.02.2003р., який було розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.02.2003р., про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу було зроблено актовий запис № 1030 від 30.10.2003р. Підтвердив, що за час подружнього життя, Відповідачем № 1 та Позивачем було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка була придбана за спільні з Позивачем кошти у період шлюбу, а отже вказана квартира на момент укладення спірного договору є спільною сумісною власністю. Зауважив, що дійсно після розірвання шлюбу, Відповідач № 1 та Позивач тривалий час не спілкувалися і, що для відчуження квартири Відповідачем № 2 було запропоновано Відповідачу № 1 видати довіреність на дружину свого брата - ОСОБА_4 Зауважив, що 11.11.2003р. Відповідач № 1 зареєстрував шлюб із Відповідачем № 2, яка наразі є власником спірної квартири № 1, тобто шлюб із Відповідачем № 2 було укладено одразу після розірвання шлюбу з Позивачем. При цьому, Відповідач № 2 і Позивач були колегами, і саме Позивач познайомила Відповідача № 1 та Відповідача № 2, тому останній були добре відомі дати укладення та дати розірвання шлюбу між Відповідачем № 1 та Позивачем, тому Відповідачу № 2 і Третій особі було відомо, що спірна квартира є спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача-1, проте попри це згода Позивача на укладення спірного правочину не отримувалася.

Представник Відповідача № 2 в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні, зважаючи на тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Так Позивачем, на її думку, не надано жодних доказів на підтвердження того, за рахунок яких саме коштів була придбана квартира, яка є предметом спору, тобто яке джерело набуття квартири, як і не надано доказів того, що спірна квартира була придбана, в тому числі, за рахунок спільних сумісних коштів Позивача та Відповідача № 1. Водночас, на її думку, Позивачем також не доведено і не надано жодних належних доказів того, що вищезазначений договір купівлі-продажу спірної квартири від 10.10.2003р. не відповідав вимогам закону, оскільки вимогами законодавства, чинного станом на час укладення спірного договору діяла презумпція правомірності правочину як не доведено та не надано жодного доказу того, що Відповідач № 1 діяв без згоди другого з подружжя, тобто без згоди Позивача. Водночас, вона також вважає, що відсутність згоди другого з подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Зауважила, що Відповідач № 2 є добросовісним покупцем, оскільки не знала і не могла знати, що на квартиру може якимось чином претендувати Позивач, а також те, що на момент укладення оспорюваного договору Позивач та Відповідач № 1 перебували у зареєстрованому шлюбі і, що Позивач не надала згоди Відповідачу № 1 на укладення оспорюваного договору, тому навіть у випадку встановлення судом належності спірної квартири на праві спільної сумісної власності Позивачеві та Відповідачу № 1, вважає, що з останнього має бути стягнуто на користь Позивача виключно частину вартості квартири, визначену та встановлену судом пропорційно частці Позивача у праві спільної сумісної власності. Окрім того, представник Відповідача № 2 подала заяву щодо застосування позовної давності (а.с. 45), яку обґрунтувала тим, що Позивачем не надано жодних належних доказів того, що вона дізналася про укладення угоди саме в січні 2016 року, а не раніше, тому, на її думку, у Позивача право на позов виникло з дня, коли був розірваний шлюб із Відповідачем № 1, тобто з 30.10.2003р., оскільки саме з цього моменту Позивачеві вже було відомо про порушення свого права.

Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з таких підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 26.10.1991р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу, зроблено запис за № 5064, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2, виданим Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених в м. Києві. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - «ОСОБА_2», дружині - «ОСОБА_1» (а.с.5).

15.12.1999р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловою М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2371 (а.с. 6), за умовами якого Продавець продав, а Покупець купив квартиру під номером АДРЕСА_1.

10.10.2003р. між ОСОБА_4, яка діє на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. 08.09.2003р. за № 4569, від імені ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7948 (а.с.7).

З листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної В.В. вих. № 40/01-16 від 04.07.2016р. встановлено, що в тексті вказаного договору помилково вказаний реєстровий номер довіреності (№4569) від 08.09.2003р., замість дійсного реєстрового номера довіреності № 7237, на підставі якої діяв представник Продавця, сторони за виправленням помилки не зверталися (а.с. 65).

Пунктом 11 спірного Договору визначено, що правові наслідки, пов'язані з умисним заниженням дійсної суми договору, зміст ст.ст. 9 і 11 Закону України «Про систему оподаткування», зміст ст. 4 Закону України «Про власність», ст.ст. 6, 9 Житлового Кодексу України, ст. 212 КК України, ст. 22 КпШС України та п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України 08.10.1992р. № 572, нотаріусом роз'яснено.

З примірника спірного Договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., надісланого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. на запит суду (а.с. 66-67), вбачається, що ОСОБА_4 при укладенні спірного договору заявила, що ОСОБА_2, квартиру АДРЕСА_1, набув, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, вона є його особистою власністю, ст. 22 КпШС України роз'яснена та зрозуміла, вищезазначений факт відомий ОСОБА_3, що засвідчено її підписом.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано 30.10.2003р., про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено актовий запис за № 1030, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3, виданим ОСОБА_2 Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 30.10.2003р. (а.с.8).

Водночас, 11.11.2003р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження 11.11.2003р. зроблено актовий запис за № 2832, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї 11.11.2003р. Після реєстрації шлюбу прізвища сторін визначено: чоловіка «ОСОБА_2», дружини «ОСОБА_3» (а.с. 101).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права, яка діяла станом на час укладення спірного договору, належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Частиною 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

В судовому засіданні сторона Відповідача № 1 позов визнала в повному обсязі та повідомила, що квартира АДРЕСА_1, була придбана Відповідачем № 1 в період шлюбу з Позивачем за їх спільні кошти, відтак суд дійшов висновку, що вказана квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та кожному з них, у разі поділу спільного майна, придбаного за час шлюбу, належить по 1/2 частини зазначеної квартири. Доказів зворотного сторонами не надано та в судовому засіданні не здобуто.

Статтею 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно зі ст. 224 ЦК Української РСР , який діяв на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (ст. 225 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 227 ЦК Української РСР , договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відтак, оскільки договір купівлі-продажу квартири згідно вимог чинного на час укладення спірного договору законодавства, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України, згода ОСОБА_1, як співвласника квартири АДРЕСА_1, щодо продажу вказаної квартири повинна була бути висловлена в письмовій формі, чого всупереч вказаним нормам законодавства, сторонами при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р. зроблено не було.

За ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі, ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (ч. 1 ст. 59 ЦК Української РСР).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., укладений між ОСОБА_2, від імені якого діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Владиславою Вікторівною, реєстраційний номер № 7948, слід визнати недійсним з моменту його вчинення - 10.10.2003р.

З приводу пояснень сторони Відповідача № 2, що вона не знала і не могла знати про те, що вказана квартира була придбана в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому є добросовісним набувачем відповідної квартири, суд сприймає критично, оскільки з пояснень Відповідача № 1 вбачається, що покупець за договором купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р. - ОСОБА_3, станом на момент укладення спірного договору була обізнана про період, протягом якого Позивач та Відповідач № 1 перебували у шлюбі, оскільки саме Позивач познайомила Відповідача № 1 з Відповідачем № 2, з якою були колегами, та враховуючи те, що майже одразу після розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2, останній одружився на ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище «ОСОБА_3»). Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зворотного, стороною Відповідача № 2 в судовому засіданні не надано.

Щодо заяви Відповідача № 2 про застосування спливу строків позовної давності щодо позовних вимог про визнання Договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р. недійсним, суд виходить з наступного.

За ст. 9 Кодексу про шлюб та сім'ю України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (ст. 10 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Згідно ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 11 Кодексу про шлюб та сім'ю України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що права Позивача, як співвласника квартири АДРЕСА_1, були порушені Відповідачами при укладенні спірного договору купівлі-продажу 10.10.2003р., проте, як вбачається із матеріалів справи, Позивач про факт укладення вказаного договору дізналась лише 17.01.2016р., коли звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А.П. за послугами правового характеру з питання поділу їх спільного з ОСОБА_2 майна подружжя (квартир) та пакету документів, який необхідний для такого поділу, що підтверджується відповідною довідкою вих. № 83/01-16/1 від 07.07.2016р. (а.с.96). Відтак, строк звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом не пропущений.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що при укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2003р., сторонами договору не було дотримано вимог чинного на той час законодавства щодо обов'язкової письмової згоди другого з подружжя на відчуження майна, що було придбано за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про визнання правочину недійсним підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, виходячи із вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідачів на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 551,20 грн., тобто по 275,60 грн. з кожного.

Враховуючи вищевикладене, на підставі статтей 9, 10, 11, 22, 23, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, статтей 48, 76, 224, 225, 227 Цивільного кодексу Української РСР, та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним - з а д о в о л ь н и т и у повному обсязі.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_2, від імені якого діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Владиславою Вікторівною, реєстраційний номер № 7948, з моменту його вчинення - 10 жовтня 2003 року.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 275 грн. 60 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 275 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :