АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про стягнення коштів.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (надалі - ПАТ «КБ «Приват Банк») про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Зазначала, що є клієнтом ПАТ «КБ «Приват Банк», з яким у неї були укладені договір банківського вкладу № 8АМ0Ж6585 від 25 вересня 2013 року «Стандарт» на суму 50 000 дол. США зі сплатою 7 % річних строком до 25 березня 2014 року з правом пролонгації договору, та договір банківського вкладу № SАМDNWFD600 від 06 лютого 2014 року «Стандарт» на суму 100 000 дол. США зі сплатою 8 % річних строком до 6 травня 2015 року з правом пролонгації договору.

Посилалась на те, що цими договорами було передбачено право вкладника на дострокове розірвання договорів, а позивачем внесені вказані суми вкладу, 26 лютого 2016 року остання направила на адресу відповідача заяву про розірвання договорів депозиту та повернення внесених сум вкладів, нарахованих відсотків, проте відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув вказані кошти.

Просила стягнути з відповідача на її користь 175 891,79 дол. США, що складається із суми вкладів та нарахованих на них відсотків.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду і постановити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_2, який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача, який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 25 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Приват Банк», в особі Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк», укладено договір банківського вкладу № SАМDN6585 «Стандарт» на суму 50 000 дол. США зі сплатою 7 % річних, строком до 25 березня 2014 року з правом пролонгації договору (а.с.131-132).

Крім того, 06 лютого 2014 року укладено договір банківського вкладу SАМDNWFD600 «Стандарт» на суму 100 000 дол. США зі сплатою 8 % річних, строком до 06 травня 2015 року з правом пролонгації договору (а.с.134-135).

Встановлено, що у виконання вказаних договорів позивачем внесено на рахунок банку 50 000 дол. США та 100 000 дол. США (а.с.130,133).

Зі змісту договорів банківського вкладу від 25 вересня 2013 року та 06 лютого 2014 року вбачається, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти (вклад), на певний строк внесення суми вкладу банк відкриває клієнту депозитний рахунок.

Встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року №1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (надалі - Постанова НБУ № 260).

Згідно з п. 5 вказаної постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приват Банк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з відсутності доказів наявності на даний час вкладених коштів позивачем та нарахованих процентів за договорами банківського вкладу, доказів того, вони позивачеві не повернуті, неможливості відповідачем та його відокремленими підрозділами здійснювати свою банківську діяльність на тимчасово окупованій території Крим.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції та визнає їх законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що матеріалами справи у повному обсязі підтверджені позовні вимоги, колегія суддів визнає безпідставними, остільки відсутність заперечень з боку відповідача про дійсність наявних у позивача оригіналів договору банківського вкладу та відповідної квитанції про внесення коштів на депозит не спростовує того, що позивачем не надано доказів того, що нею не отримано грошові кошти за вказаними депозитами на окупованій території.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Російською Федерацією прийнято Федеральний Закон № 39-Ф3 «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», метою котрого є забезпечення захисту інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та у відокремлених структурних підрозділах банків, що зареєстровані та (чи) діють на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя станом на 16 березня 2014 року.

Відповідно до ст. 4 цього Закону Державна корпорація «Агентство зі страхування вкладів» (надалі - Агентство) заснувало Агента у формі автономної некомерційної організації метою реалізації цього Федерального закону, передає йому майно, видає щодо Aгента розпорядчі акти та здійснює інші повноваження, що передбачені Федеральним законом.

З урахуванням положень цього Закону, рішенням Банку Росії № РН-33/1 від 21 квітня 2014 року припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ «Приват Банк».

Вказане стало підставою для придбання автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ») прав (вимог) за зобов'язаннями банку і здійснення компенсаційних виплат у порядку, встановленому ст. 7 та 9 Федерального Закону від 02 квітня 2014 року № 39-ФЗ. Згідно з ст. 7 Федерального Закону № 39-Ф3 Банком Росії направлене на адресу АНО «ФЗВ» повідомлення про виникнення підстав для придбання АНО «ФЗВ» прав (вимог) по вкладам, що розмішені в структурних підрозділах банків.

Отже, АНО «ФЗВ» взяв на зобов'язання, здійснювати компенсаційні виплати у тому числі клієнтам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приват Банк» поза волею відповідача.

Відповідно до систематичних повідомлень, що розміщував АНО «ФЗВ» на своєму офіційному сайті - http://fzvklad.ru/-АНО «ФЗВ» замінив ПАТ КБ «Приват Банк» за всіма зобов'язаннями відповідача, що укладалися працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ «Приват Банк» - не лише депозитними, але і за орендними, кредитними тощо.

Зокрема, на цьому сайті АНО «ФЗВ» неодноразово зазначалось, що виплата компенсацій вкладникам ПАТ КБ «Приват Банк» буде здійснюватися за рахунок майна відповідача на території АРК.

Не може бути визнана безспірним доказом неотримання коштів за вкладами й долучена до справи копія довідки АНО «ФЗВ» від 25 квітня 2017 року, остільки у ній відсутня повна інформація, яка б ідентифікувала позивачку (без зазначення місця народження та проживання), не відображено, з якого часу було здійснено перевірку, за якими вкладами, в той час як фонд замінив відповідача за його депозитними зобов'язаннями й здійснює виплати компенсацій вкладникам за рахунок майна банку.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, відсутності доказів неотримання від створеної на окупованій території організації по відшкодуванню вкладів споживачам, районний суд обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність правових підстав до задоволення поданого по справі позову.

Рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Правових підстав до скасування постановленого по справі рішення, як про це ставиться в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/15700/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3676/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.