У х в а л а

17 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області, про визнання батьківства, внесення змін в актовий запис про народження дитини,

в с т а н о в и л а :

Комінтернівський районний суд Одеської області рішенням від 26 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12 липня 2017 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за його касаційною скаргою з підстав, передбачених пунктом 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

4 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року з передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 121, 125, 126, 128, частини другої статті 129 Сімейного кодексу України (далі - СК України); неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме частини другої статті 146 ЦПК України щодо наслідків ухилення від участі в експертизі; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підстави подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачені пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року, 17 липня 2013 року, 17 вересня 2014 року, 29 лютого 2016 року, 25 січня, 19 і 26 квітня 2017 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального і процесуального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року і 27 квітня 2017 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження в частині перегляду судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 12 липня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на те, що запис про батька дитини, здійснення державної реєстрації її народження було проведено відповідно до частини першої статті 135 СК України за вказівкою матері, оскільки на час народження та реєстрації дитини позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі між собою, з іншими особами не перебували; при цьому до відповідного органу реєстрації народження дитини щодо свого батьківства позивач не звернувся.

Натомість відповідач ОСОБА_6, який є чоловіком відповідачки ОСОБА_5, за власною заявою визнав себе батьком дитини, записаний як батько дитини, його батьківство ОСОБА_4 не оспорює.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 10 жовтня 2012 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про наявність правових підстав для визнання позивача батьком малолітньої дитини з огляду на те, що за вказівкою матері дитини позивач записаний її батьком;

- в ухвалах від 17 липня 2013 року і 17 вересня 2014 року суд касаційної інстанції направив справи на новий судовий розгляд з підстав порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спорів;

- в ухвалі від 29 лютого 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що позивач довів належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги, а тому наявні правові підстави для визнання його батьком малолітньої дитини;

- в ухвалі від 25 січня 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про визнання позивача батьком двох дітей (народжених відповідачкою) з огляду на доведеність існування між сторонами тривалих стосунків, наявність у свідоцтвах про народження дітей запису про батька відповідно до положень статті 135 СК України;

- в ухвалі від 19 квітня 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про визнання відповідача батьком малолітньої дитини з огляду на те, що відповідач не довів належними та допустимими доказами той факт, що він не є батьком дитини, народженої позивачкою;

- в ухвалі від 26 квітня 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про наявність правових підстав для визнання позивача батьком дитини з огляду на те, що позивач довів належними та допустимими доказами своє батьківство стосовно дитини.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі правові висновки:

- підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених статтею 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України, а тому при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності; справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства (постанова від 25 лютого 2015 року);

- положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може поширюватись на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України, повинні застосовуватися правові приписи, закріплені в частині третій статті 267 ЦК України. Тобто суд за власною ініціативою не має права застосовувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції (постанова від 27 квітня 2017 року).

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року і 27 квітня 2017 року, оскільки зазначена ухвала суду касаційної інстанції не суперечить викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Разом з тим у поданій заяві ОСОБА_4 порушує питання про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, а саме частини другої статті 146 ЦПК України щодо наслідків ухилення від участі в експертизі.

Подана заява в цій частині підлягає поверненню з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до заяви про перегляд судового рішення, ухваленого за результатами касаційного провадження.

Оскільки ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження, не перешкоджає подальшому провадженню у справі, то заява в частині перегляду зазначеної ухвали з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, підлягає поверненню заявнику.

Керуючись частиною третьою статті 354, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області, про визнання батьківства, внесення змін в актовий запис про народження дитини за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 грудня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Подану заяву в частині перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко