Справа № 461/2418/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/3161/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, ОСОБА_4, ЛКП «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівської міської ради про зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3, ОСОБА_4, ЛКП «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівської міської ради про зобов'язання до вчинення дій - задоволено у повному обсязі. Зобов'язано ОСОБА_2 за власні кошти привести до автентичного вигляду самовільно встановлені два віконні заповнення у квартирі АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради суму сплаченого судового збору у розмірі 1378,00 грн.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Вважає рішення незаконним та не обґрунтованим. Зазначає, що обов'язок щодо заміни віконних заповнень безпосередньо покладено на виконавчі органи Львівської міської ради із фінансуванням витрат за кошти міського бюджету. Також, посилається на те, що рішення ЛМР №643 від 31.08.2007 року «Про впорядкування та встановлення віконних і дверних фасадів на території історичного ареалу м. Львова» набрало чинності 31.08.2007 року. Крім цього, вказує, що згідно рішення суду не випливає жодної правової позиції, яка б вказувала на незаконність дій ОСОБА_2 у 2004 році, тобто необхідність отримання дозвільних документів на зміну віконних прорізів. Вказує на те, що станом на 2004 рік Львівською міською радою не визначався порядок здійснення заміни віконних прорізів у пам'ятках культурної спадщини, а відповідно і безпідставним є твердження суду про необхідність ОСОБА_2 отримувати дозвільні документи для здійснення таких робіт, у зв'язку з цим, позивач зобов'язаний був довести той факт, що заміна віконних прорізів з дерев'яних на металопластикові призвела до втрати автентичності пам'ятки культурної спадщини, що доведено позивачем не було. Також, зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Також, вказує на те, що вона є інвалідом другої групи, тому з неї не повинен був стягуватися судовий збір на користь позивача.

В судове засідання особи, які беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що, зокрема, від представника третьої особи Львівської міської ради до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з підстав його зайнятості у судових засіданнях іншого суду, колегія суддів вважала безпідставним, таким, що не свідчить про поважність причин його неявки у судове засідання та таке було відхилено. Так, по-перше жодних доказів на підтвердження клопотання представником відповідача представлено не було. Крім цього, навіть можлива участь представника у інших судових засіданнях не свідчить про поважність причин його неявки у судове засідання по даній справі, зважаючи на те, що про судове засідання відповідач повідомлена заздалегідь, а саме 20.05.2017 року, доручення на надання безоплатної правової допомоги представнику на представництво інтересів відповідача видано 14.03.2017 року. Зважаючи на вказане представником жодним чином не обґрунтовано неможливість врегулювати питання його участі у даному судовому засіданні та можливих інших судових засіданнях без неявки у одне з них, а, окрім цього, жодних доводів про причини пріоритетності інших судових засідань по відношенню до даного, а, також, можливість призначення розгляду у інших справах попередньо перед призначенням даного судового засідання, що могло б свідчити про певні підстави пріоритетності, - представником наведено не було. Крім цього, колегія суддів зважає і на факт відсутності у судовому засіданні самого відповідача та відсутність будь-яких даних про поважність причин її неявки та враховує висловлену представником відповідача у клопотанні позицію про можливість розгляду справи у його відсутності у випадку не заперечення проти цього самої сторони, а також про те, що доводи сторони практично викладені у апеляційній скарзі.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі (їх представників) та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, посилаючись, зокрема, на ст. 317 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 22, 24, 47 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та задовольняючи позов, - суд виходив з того, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради та на обслуговуванні ЛКП «Старий Львів». Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї і реєстрацію від 16.02.2016 року №764, виданої ЛКП «Старий Львів». Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 26.05.2015 року ЛКП «Старий Львів» складено акт-попередження, яким встановлено, що відповідачем самовільно замінено дерев'яні вікна на металопластикові із зміною конфігурації. У зв'язку з цим, 26.05.2015 року Управлінням охорони історичного середовища ЛМР складено протокол №000435 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 92 КУпАП, згідно якого у квартирі АДРЕСА_1 у 2004 році проведено ремонтні роботи по заміні двох віконних заповнень на пластикові на пам'ятці культурної спадщини ох.№249, згідно з Рішенням Львівського облвиконкому №130 від 26.02.1980 року, без дозвільних документів. Окрім того, 18.06.2015 року постановою адміністративної комісії Галицької районної адміністрації ЛМР №97 визнано в діях гр.ОСОБА_2 вину та склад адміністративного правопорушення за порушення вимог законодавства про охорону культурної спадщини, а саме - у 2004 році проведено ремонтні роботи по заміні двох дерев'яних віконних заповнень на пластикові у квартирі АДРЕСА_1, без письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини (вказаний будинок є пам'яткою культурної спадщини; ох.№249, згідно з Рішенням Львівського облвиконкому №130 від 26.02.1980 року). ЛКП «Старий Львів» 16.02.2016 року скеровано попередження, яким ОСОБА_2 зобов'язано повернути два віконні заповнення до попереднього стану. Також, комісією ЛКП «Старий Львів» 01.03.2016 року складено акт, яким встановлено, що два дерев'яні віконні заповнення, які були самовільно замінені мешканцем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на металопластикові не приведені до автентичного вигляду. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову Галицької районної адміністрації та його задоволення у повному обсязі, оскільки відповідачем не надано суду доказів отримання відповідних дозволів у компетентних органів на заміну дерев'яних віконних заповнень на металопластикові, яке призвело до порушення автентичного вигляду будинку як пам'ятки культурної спадщини, втрати культурних та функціональних властивостей останнього.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції в цілому в частині вирішення позовних вимог відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак судом не дотримано вимог закону при вирішенні питання про стягнення судового збору.

Як встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи, сторонами не оспорювалось та визнано, - відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1. Сам будинок перебуває у комунальній власності, належить територіальній громаді міста та є пам'яткою культурної спадщини. У 2004 році відповідачем здійснено ремонтні роботи по заміні двох дерев'яних віконних заповнень на пластикові. За ці дії вирішувалось питання про притягнення вказаної особи до адміністративної відповідальності та постановою №97 від 18.06.2015 року, яка є чинною на даний час визнано в діях відповідача вину та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 92 КУпАП, однак враховуючи спив строку накладення адміністративного стягнення провадження у справі закрито.

Крім цього, вказаного відповідача листом-попередженням ЛКП «Старий Львів» від 15.02.2016 року №112 зобов'язано в 10-денний термін повернути до попереднього стану самовільно замінені два дерев'яні віконні заповнення на пластикові. Вказане зобов'язання відповідачем не виконано.

Згідно змісту ст. 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» в ред. чинній на час спірних правовідносин,пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, переміщувати (переносити) на інші місця. Знесення, зміна (крім реставрації та реабілітації), переміщення (перенесення) пам'яток на інше місце допускаються як виняток з дозволу Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини у випадках, коли неможливо зберегти пам'ятку на місці, за умови проведення комплексу науково обґрунтованих заходів із вивчення та фіксації пам'ятки (охоронних досліджень).

Також, відповідно до змісту ст. 24 цього ж Закону власник або уповноважений ним орган, користувач зобов'язані утримувати пам'ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо. Режими використання пам'яток встановлює: центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини щодо пам'яток національного значення; орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій щодо пам'яток місцевого значення. Пам'ятку, її частини та елементи забороняється змінювати, замінювати, змінювати призначення, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу Кабінету Міністрів України або відповідного органу охорони культурної спадщини. У разі виникнення загрози для збереженості пам'ятки її власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов'язані негайно повідомити про це орган охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та орган місцевого самоврядування, на території якого розташована пам'ятка.

Із вказаного вбачається, що згаданий відповідач, в порушення вказаних норм закону, самовільно, без відповідного дозволу замінила частини (елементи) пам'ятки культурної спадщини, а саме віконні заповнення у квартирі АДРЕСА_1, змінивши зовнішній вигляд пам'ятки в цілому.

Відповідно до ст. 47 вказаного вище Закону застосування фінансових санкцій, адміністративних стягнень або кримінального покарання не звільняє винного від обов'язку відшкодувати шкоду, завдану власникові пам'ятки або уповноваженому ним органові, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, охоронюваною археологічною територією. Шкода, завдана власникові пам'ятки або уповноваженому ним органові, особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, охоронюваною археологічною територією, відшкодовується відповідно до закону. Юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам'яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов'язані відновити пам'ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Зважаючи на вказане, вимогу позивача до ОСОБА_2 про зобов'язання за власні кошти привести віконні заповнення до автентичного стану слід вважати обґрунтованою та такою що ґрунтується на законі та вірно задоволена судом першої інстанції.

Доводи скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності слід вважати безпідставними, оскільки жодних заяв про застосування такого у суді першої інстанції відповідачем подано не було. Крім цього, вчинене згаданим відповідачем порушення законодавства про охорону культурної спадщини (зміна зовнішнього вигляду пам'ятки культурної спадщини) слід вважати триваючим, а вимоги про усунення такого порушення - такими, до яких відповідно строк позовної давності не застосовується.

Доводи скарги про те, що жодних дозволів чи проектної документації для заміни вікон у 2004 році не вимагалось ні Законами, ні нормативно-правовими актами, - спростовуються згаданими вимогами Закону України «Про охорону культурної спадщини», що діяли у спірний період та забороняли самовільне втручання у об'єкти (пам'ятки) культурної спадщини. Вказаний Закон був опублікованим та загальнодоступним, а незнання його норм не звільняє від відповідальності за невиконання його вимог. Факт відсутності звернення відповідача до будь-якого органу з приводу отримання дозволу, роз'яснень, тощо при проведенні робіт по заміні вікон слід вважати підтверджено і самою відповідачкою.

Щодо доводів скарги про те, що обов'язок щодо заміни віконних заповнень безпосередньо покладено на виконавчі органи місцевого самоврядування із фінансування витрат за кошти місцевого бюджету, то такі спростовуються наведеним. Так, слід вказати, що порушення відповідачем у 2004 році вимог закону зобов'язує її такі порушення усунути і жодним чином не стосується питання фінансування заміни віконних заповнень у пам'ятках архітектури, про що йдеться у згаданому в апеляційній скарзі рішенні міської ради №643 від 31.08.2007 року та яке не стосується випадків аналогічних до даного, тобто порушення особами вимог закону та необхідність їх усунення.

Решта доводів скарги в частині позовних вимог вірних висновків суду першої інстанції не спростовують та підстав для її задоволення в цій частині - немає.

Однак, що стосується стягнення з відповідача судового збору, то колегія суддів вважає, що у цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Так, як вбачається із долученої до апеляційної скарги копії довідки відповідача, виданої МСЕК Серія ЛВА - 1 №135372 від 28.10.2003 року, відповідач є інвалідом ІІ групи безтерміново.

Відповідно ж до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 1.03.2017 року у справі № 6-152цс17, що ухвалена в порядку ч.1 ст. 355 ЦПК України:

«Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України, зокрема якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Встановивши, що відповідно до посвідчення та довідки до акту огляду МСЕК відповідач є інвалідом II групи, суди безпідставно задовольнили вимоги в частині стягнення судового збору з відповідача, який відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.».

Враховуючи вказане у суду не було підстав для стягнення судового збору з відповідача, яка хоч і є стороною, не на користь якої ухвалено рішення, однак інвалідом ІІ групи, що є підставою для звільнення її від сплати судового збору.

Враховуючи наведене рішення суду в частині стягнення судового збору слід скасувати, в решті ж рішення суду слід залишити без змін.

Вказаним слід частково визнати доводи апеляційної скарги обґрунтованими та таку задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1, 4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року - в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради суми сплаченого судового збору у розмірі 1378,00 грн.- скасувати.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.П. Цяцяк

М.М. Шандра