АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Левенця Б.Б., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 1 200 доларів США, з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ, на день ухвалення рішення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 02.07.2012р. відповідач отримав від неї 1200 доларів США, про що надав розписку. За вказані кошти відповідач взяв на себе зобов'язання вчинити певні дії, пов'язані із до оформленням свідоцтва про право власності на квартиру, згідно рішення суду. Проте, відповідач не виконав узяті на себе зобов'язання та відмовляється повертати кошти.

Справа № 758/11647/16
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9903/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васильченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не правильно встановив суть правовідносин, що склалися. Суд помилково посилається на те, що позивач вказував, як на підставу позову, на те, що між сторонами укладено договір позики. Насправді, апелянт вказує, що в позові немає жодного посилання на укладення між сторонами договору позики.

Апелянт вказує, що на справді між сторонами був укладений договір по дорученню відповідачу вчинити певні дії. Оскільки такі дії не були вчинені ОСОБА_2, то на думку позивача останній повинен повернути їй отримані кошти.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги.

В останнє судове засідання не з'явився, причини неявки були визнані колегією суддів не поважними, та справа розглянута у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у його відсутність.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в якості підстав позову зазначила положення ЦК України, проте між сторонами не виникало правовідносин за борговою розпискою, а тому стягнення боргу за договором позики є необґрунтованим.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, поверхнево дослідив надані матеріали справи, що призвело до неправильного встановлення дійсних обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права.

Як встановлено судовою колегією, 02.07.2012р. ОСОБА_2 було надано розписку ОСОБА_1, відповідно прийняв на себе зобов'язання щодо оформлення свідоцтва на право власності на квартиру, за що отримав у останньої 1200 доларів США (а.с.6).

Таким чином між сторонами був укладений договір про надання послуг, а не отримання відповідачем позики, як було встановлено судом першої інстанції.

Крім того згідно з позовної заявою, вимоги щодо повернення суми позики з посиланням на відповідні норми права, позивачем не заявлялись.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не правильно встановив суть та предмет спору, та застосував норми матеріального права які не підлягають застосуванню у вказаних правовідносинах.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отримавши від ОСОБА_1 кошти у сумі 1200 доларів США, ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання по оформленню свідоцтва на право власності на квартиру.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Для встановлення дійсних обставин та істини у справі, колегія суддів надала сторонам по справі час для надання суду доказів на підтвердження того хто здійснив фактично оформлення свідоцтва на право власності на квартиру, та отримав технічний паспорт на неї.

ОСОБА_2 за час перерви по справі та в суді першої інстанції не надав належних доказів та підтверджень на виконання ним умов які були викладені в розписці.

Сторона позивача надала до суду докази того, що отримання свідоцтва про право власності та технічного паспорта здійснена не відповідачем.

Згідно ч.5 ст.653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Згідно з електронною перепискою сторін позивач 25.02. та 09.03 2016 р. поставила питання про розірвання договору між сторонами та вимагала повернення збитків. (а.с.10-11)

Враховуючи тривалий час з укладання договору між сторонами та те, що ОСОБА_2 так і не виконав узятих на себе зобов'язань, колегія суддів розцінює його дії, як не виконання умов договору, а тому у зв'язку з розірванням договору позивач має право на відшкодування збитків у розмірі 1200 доларів США.

Колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з позовом Позивач просила стягнути спірну суму в гривні, за курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Станом на 18 жовтня 2017 року, курс НБУ становить 26.4843 грн. за 1 долар США, а тому до стягнення підлягає сума у розмірі 31 781,16 грн. (1200 * 26.4843).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2, НОМЕР_1, виданий Івано-Франківським УМВС України 12.07.2001 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму у розмірі 31 781,16 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді