АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2068/17 Справа № 202/1601/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Посунся Н.Є.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, визнання введення в експлуатацію незаконним, визнання права набуття введення в експлуатацію та відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, визнання введення в експлуатацію незаконним, визнання права набуття введення в експлуатацію та відшкодування шкоди.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, визнання введення в експлуатацію незаконним, визнання права набуття введення в експлуатацію та відшкодування шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

ОСОБА_2, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 січня 1987 року успадкував після смерті діда ОСОБА_6 (померлого 23 червня 1986 року) 45/100 часток домоволодіння № 30 по вул. Бутова в м. Дніпропетровську, що складається з: житлового будинку літ. А-1 житл. пл. 24,8 кв.м., заг. пл. 44,7 кв.м., Д - сарай з погребом, Е -вхід в погріб. У загальному користуванні: К - колодязь, № 1,2- споруди.

Відповідно до заповіту від 25 жовтня 1983 року ОСОБА_6, заповідав ОСОБА_2 належний йому жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться в м. Дніпропетровську, вул. Бутова №30.

Згідно вказаного свідоцтва та заповіту ОСОБА_2 став власником житлового будинку (літ. А-1), площею 24.8 кв.м. та підсобних приміщень, що розташовані на земельній ділянці розміром 2554 кв.м., який належав спадкодавцю на прав: приватної власності, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бутова, № 30.

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 15 квітня 1988 року №181 Про зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні № 30 по вул. Бутовій, узаконення за ОСОБА_5 житлового будинку Б-1, сараю Г, узаконення за ОСОБА_6, було вирішено: узаконити за ОСОБА_5 індивідуальний житловий будинок № 30 по вул. Бутовій, Б-1, сарай Г, побудовані на земельній ділянці; узаконити за ОСОБА_5 1.1, сараї В, Д, побудовані на земельній ділянці № 30 по вул. Бутовій; змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні № 30 по вул. Бутовій згідно акту часток, встановивши право власності: на 61/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_6; на 39/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_5

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної Ради від 14 жовтня 1988 року № 5082 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні № 30 по вул. Бутовій та затвердження акту часток» зазначено, що ОСОБА_5 приховав, що на момент прийняття рішення від 15 квітня 1988 року № 181 ОСОБА_6, помер, та враховуючи викладене та згоду співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_2, вирішив: змінити ідеальні частки між співвласниками у домоволодінні №" 30 по вул. Бутовій згідно акту часток, встановивши право власності: на 45/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_2; на 55/100 частки домоволодіння - за ОСОБА_5

Рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 02 грудня 1988 року № 607.31, узаконено за ОСОБА_5 переобладнання сараю під гараж на земельній ділянці №30 по вул. Бутовій в м. Дніпропетровську.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що дії ОСОБА_3, як опікуна позивача щодо надання згоди на зміну ідеальних часток між співвласниками у домоволодінні № 30 по вул. Бутовій, є неправомірними та лишили позивача частини спадщини.

Відповідно до ст.60 КпШС Української РСР захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Відповідно до ст. 78 КпШС Української РСР якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Враховуючи вищевикладене, опікунами ОСОБА_2 були як його мати ОСОБА_3, так і його батько ОСОБА_5

Згідно ст.145 КпШС Української РСР опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 вчиняла будь-які дії, які зазначені в ст. 145 КпШС Української РСР.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2011 року по справі № 0417/2-90/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, третя особа комунальне підприємство «ДМБТІ» Дніпропетровської міської ради, про поділ житлових будинків в натурі між співвласниками, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, Виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «ДМБТІ» Дніпропетровської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету, про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння встановлено, що за життя ОСОБА_6, його син ОСОБА_5, почав готувати документи на оформлення самочинного будівництва, що підтверджується оціночними актами № 1, 2, актом № 118 від 27.05.1985 року. З наведених вище обставин ОСОБА_2 було відмовлено у скасуванні рішень № 181, № 5082, № 607.31. Вищезазначене рішення набрало чинності 14 липня 2011 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання дій ОСОБА_3 щодо надання ОСОБА_5 дозволу на узаконення шляхом введення в експлуатацію та оформлення на його ім'я права власності на житловий будинок Б-1 сараїв В (в подальшому гаражів В,Г,Д), самовільно збудованих у спадковому домоволодінні № 30 по вул. Бутова, в Дніпропетровську (Дніпрі), суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2011 року встановлено, що ОСОБА_5, ще до смерті ОСОБА_6, почав готувати документи на оформлення самочинного будівництва за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Бутова, 30.

Окрім того позивачем не було надано будь-яких належних доказів, що відповідач приховувала від нього інформацію про залишений на ім'я позивача заповіт ОСОБА_6 та виникнення у нього у дванадцятирічному віці права власності на нерухоме майно, умовчування від позивача факту надання згоди від його імені як від нового власника домоволодіння № 30 по вул. Бутова у м. Дніпропетровськ (Дніпро) та оформлення ОСОБА_5 на себе право власності на самовільно збудований попереднім власником спадкового домоволодіння ОСОБА_6, житлового будинку літ Б-1 після смерті; забудовника; не передання позивачу з досягнення ним вісімнадцяти річного вік" відповідних правовстановлюючих документів на спадкування та оформлення на позивача власність, а також спадкове домоволодіння в натурі.

Щодо відмови в позовних вимогах в частині визнання незаконним введення в експлуатацію житлового будинку літ Б-1, збудованого за життя у 1976 році спадкодавцем ОСОБА_6 у належному на той час йому на праві особистої власності на ім'я ОСОБА_5 та визнання того, що право на введення в експлуатацію самовільно збудованого спадкодавцем ОСОБА_6 житлового будинку літ Б-1 з господарськими будівлями у садибі, яка належала йому на праві особистої власності належало саме ОСОБА_2, як новому власнику після смерті попереднього власника і прийняття вказаного домоволодіння у спадщину позивачем та оформлення права власності на спадкове домоволодіння на його ім'я, суд першої інстанції також правомірно відмовив,оскільки вищевказані вимоги спростовуються матеріалами справи .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивачем не доведено факту неправомірної поведінки ОСОБА_3, як його опікуна, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, О.М. про стягнення з відповідача на відшкодування шкоди суму у розмірі 349424,00 грн. за такі дії.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

ОСОБА_8