Сарненський районний суд
________________________________________________________________________
Справа № 572/547/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року м.Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області в складі головуючого судді Рижого О.А.

при секретарі - Мороз Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сарни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Сарненського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору-купівлі продажу №1365. В позовній заяві обґрунтовує свої вимоги тим, що причиною укладення такого договору передували доброзичливі відносини ОСОБА_2 з його матір'ю ОСОБА_4, які розпочалися ще у 2010 р. та з роками переросли в більш близькі. З таких підстав відповідач звернувся до матері позивача ОСОБА_4 із проханням посприяти йому в отриманні посвідки на проживання в Україні, пояснивши, що для отримання вказаної посвідки, йому необхідно мати житлову нерухомість в Україні і попросив її допомогти йому в цьому, а саме формально переоформити на нього якесь житло, так як не мав бажання та можливості купувати його лише для оформлення посвідки. ОСОБА_4 запропонувала ОСОБА_2 звернутися особисто до позивача. Після такого звернення відповідача до ОСОБА_1, останній погодився на пропозицію ОСОБА_2, як вказує в позові з тих підстав, що відповідач запевнив його в тому, що одразу після того як вирішить свої справи з посвідкою, він переоформить вказану квартиру знову на нього. З пояснень ОСОБА_1, викладених в позовній заяві вбачається, що важливу роль при наданні згоди на укладення такого правочину відіграли на той час триваючі фактичні близькі відносини відповідача з його матір'ю, від якої ОСОБА_1 і отримав зазначену вище квартиру у власність. З позовної заяви позивача вбачається, що ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживав і не проживає. Після того, як відповідач повідомив позивача, посилаючись на зміни в законодавстві, що для набуття права на проживання в Україні, не потрібно мати житлову нерухомість в Україні, ОСОБА_1 не ставив питання про переоформлення квартири на нього ОСОБА_2, так як дружні відносини між відповідачем та ОСОБА_4 тривали. ОСОБА_1 вказує в позові, що в лютому місяці 2017 р. на ім'я його матері ОСОБА_4 надійшла копія позовної заяви та інших матеріалів цивільної справи №572/17/17 за позовом ОСОБА_2 до неї про виселення її з квартири АДРЕСА_1. Позивач вказує, що саме після ознайомлення з вказаними документами, він дізнався, що його мати та ОСОБА_2 вже тривалий час перебувають у неприязних відносинах та що стало підставою його звернення до суду з даним позовом.

У судове засідання 15.03.2017 р., 29.03.2017 р., 17.05.2017 р., 24.05.2017 р., 08.06.2017 р позивач ОСОБА_1 не з'являвся, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення. 24.04.2017 р. позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та дав пояснення згідно заяви, просив визнати договір купівлі-продажу недійсним та був допитаний в якості свідка.

Представник позивача ОСОБА_5 15.03.2017 р., 24.04.2017 р., 17.05.2017 р. позовні вимоги позивача підтримав та просив їх задоволити. Дав пояснення згідно заяви, просив визнати договір купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що даний оспорюваний правочин є таким, що вчинений внаслідок обману. 29.03.2017 р., 24.05.2017 р., 08.06.2017 р. представник позивача ОСОБА_5 в судові засідання не з'являвся без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, так як до його заяв про відклад справи не долучено доказів неможливості прибути в судове засідання з поважних причин.

Відповідач в судові засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до закону, про що свідчить наявність поштового повідомлення в справі.

В судові засідання з'явився представник відповідача ОСОБА_6, який позовні вимоги до відповідача не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, вказуючи, що квартиру в АДРЕСА_1 відповідач придбав у ОСОБА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу від 21.10.2011 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1365. За вказану квартиру відповідачем сплачено позивачу 50 000 грн., які сплачені до підписання даного договору, що і вказано в п. 2.1. Договору. Згідно з п. 2.2. Договору на момент підписання договору та його нотаріального посвідчення сторони своїми підписами на ньому підтвердили факт повного проведення розрахунків за продану квартиру. А тому твердження позивача про те, що кошти за квартиру він не отримував, не відповідає дійсності. Вказану квартиру відповідач придбав з метою отримання у власність житла, оскільки по характеру роботи кілька разів на рік буває в Україні. Представник відповідача вказує, що відповідно до п. 4.2. Договору Продавець і Покупець у присутності нотаріуса стверджують, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; ціна продажу, зазначена в п. 2.1 цього договору, відповідає дійсним намірам сторін. Згідно з п. 4.3. Договору проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов'язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений. Вважає, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що укладений договір був фіктивним та укладався лише для легалізації факту перебування та проживання відповідача на території України та що правочин є таким, що вчинений внаслідок обману. ОСОБА_6 заперечує і твердження позивача про те, що відповідач перебував з ОСОБА_4 у цивільних шлюбних відносинах.

Представник відповідача в своїх поясненнях посилався на ст. 257 Цивільного кодексу України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, вказуючи, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. А тому, з огляду на те, що позивач з позовом про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1365, звернувся до суду 02.03.2017 року, вважає, що вказаний позов поданий до суду з пропуском позовної давності. В зв'язку з чим, вказує, що позовні вимоги не визнає як за їх необґрунтованістю, так і по причині пропуску строку позовної давності.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири її сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була знайома з відповідачем та сама повідомила останньому про вільну квартиру, яка є спірною та вказала, що ОСОБА_2 одразу зацікавився даним житлом. ОСОБА_4 не заперечила того, що зустрічалася з відповідачем і в 2011 р. він попросив її допомогти йому зробити посвідку, оскільки мав бажання проживати на території України, та пояснив їй, що для цього необхідно мати якесь житло на території України. Даний свідок також пояснила, що відповідач в даній квартирі ніколи не проживав, проте разом з нею перебував неодноразово в даному житлі. Вказала також, що вона постійно робила в даній квартирі ремонти, а саме і після переоформлення її сином даного житла відповідачу. Свідок ОСОБА_1 підтвердив пояснення ОСОБА_4, зазначивши, що дійсно підписав договір купівлі-продажу в 2011 р. вищевказаної квартири з відповідачем на його користь, так як він знаходився в хороших відносинах з його матір'ю ОСОБА_4 Свідок ОСОБА_1 суду пояснив, що при укладені даного договору нотаріусом йому задавалося питання чи відповідає він його волі, на що свідок вказав, що відповідає. ОСОБА_1 вказав, що по домовленості з ОСОБА_2 він продав йому квартиру на 1 рік, для того, щоб останній оформив проживання в Україні, а тоді відповідач мав переоформити квартиру знову на позивача, але цього не зробив. Допитана в судовому засіданні свідком ОСОБА_7 суду повідомила, що в той час, коли ОСОБА_1 переоформив на відповідача квартиру, що знаходиться за адресою яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_2 цікався і її квартирою про яку дізнався від її подруги ОСОБА_4, та просив її допомогти йому, оскільки йому потрібне житло. Проте, свідок ОСОБА_7 йому відмовила, сказавши, що в її квартирі проживають її діти. В той момент зайшов ОСОБА_1 і відповідач звернувся з даним питанням до нього. ОСОБА_1 відповів ОСОБА_2, щоб він такі питання вирішував з його мамою ОСОБА_4 Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що згодом їй стало відомо, що син ОСОБА_4 ОСОБА_1 переоформив на відповідача вищевказану квартиру. Їй також відомо, що ОСОБА_2 в тій квартирі ніколи не проживав і не мав проживати, а тільки заходив туди разом з ОСОБА_4 З пояснень вказаного свідка суду стало відомо, що про гроші, які б мали передавалися в результаті укладення договору купівлі-продажу їй нічого не відомо. Їй відомо лише те, що відповідач в той момент, коли перебував на території України, то проживав в своєї тітки, по невідомій їй адресі. ОСОБА_7 суду вказала, що ОСОБА_2 постійно запевняв ОСОБА_1, що він переоформить подаровану йому квартиру на нього, як тільки вирішить свої питання по проживанню в Україні. Вказала також, що в даній квартирі робилися ремонти ОСОБА_4 та їй відомо, що згодом відносини між ОСОБА_4 та відповідачем стали погіршуватися, а тоді було отримано судову повістку про виклик до суду. В судовому засіданні свідком ОСОБА_7 було вказано, що ОСОБА_4 в її присутності повідомляла ОСОБА_2, що дана квартира є власністю відповідача, а тому він може купувати туди необхідну собі побутову техніку, якщо бажає.

Заслухавши пояснення представників, дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно до роз'яснень даних в абзаці 5 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

21.10.2011 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що був посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Василем Григоровичем, що не заперечується сторонами та їх представниками (а.с.7).

За загальними правилами, встановленими ст.ст. 656 - 658 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця. Право продажу товару належить власникові товару.

В результаті огляду вказаного договору, судом було встановлено, предметом договору являється квартира АДРЕСА_1 (а.с.7), що також підтвердили представники позивача та відповідача в судовому засіданні.

Статтею 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Оскільки державна реєстрація правочину - купівлі-продажу нерухомого майна була здійснена сторонами договору у встановленому порядку, такий правочин вважається вчиненим.

Із змісту договору купівлі продажу видно, що сторони обумовили і прописали в договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення договорів купівлі продажу.

В частині 1 ст. 627 ЦК України зазначено: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.ст. 628,629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, що було дотримано сторонами.

Посилання ОСОБА_1 на наявність умов для визнання правочину фіктивним, оскільки він та ОСОБА_2 за його твердженням надали нотаріусу завідомо неправдиву інформацію та недійсним з огляду на невиконання однією із сторін умов договору купівлі-продажу, а саме пункту 2.1, відповідно до якого купівля-продаж даної квартири мала бути здійснена за 50000 грн., проте зазначеної суми коштів відповідач йому не передав, не заслуговують на увагу, оскільки на момент його укладення обидві сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності та мали вільне волевиявлення, яке відповідало їх внутрішній волі, що стверджено їх підписами. Пунктом 2.1 вказаного Договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 50000 грн. 00 коп., сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору.

Відповідно до п. 4.2. Договору Продавець і Покупець у присутності нотаріуса стверджують, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; ціна продажу, зазначена в п. 2.1 цього договору, відповідає дійсним намірам сторін. Згідно з п. 4.3. Договору проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов'язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений.

Згідно з ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Судом же встановлено, що відповідач перереєстрував право власності на себе, що свідчить про реальну наявність правових наслідків, що обумовлені ним, а також те, що договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку із вчиненням цього правочину.

Суд не вбачає також наявності умислу, який є ознакою обману, в діях ОСОБА_2 при укладенні договору та зазначає, що згідно положень ст. 230 ЦК України обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав і обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Підписуючи договір, сторони підтвердили, що умови договору їм зрозумілі, тому суд робить висновок, що сторони вважали їх справедливими щодо себе, будь-яких застережень до Договору сторони не зазначили, а тому застосування судом ч.3, ч.5, ч.6 ст. 203 ЦК України як підставу визнання договору недійсним є таким, що не відповідає обставинам справи.

В роз'ясненнях п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, що діяла на час ухвалення судом рішення) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Обставини набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 є доведеними за наявності державної реєстрації нерухомості, адже згідно ст. 182 ЦК України право власності на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Покликаючись на відсутність належних доказів на підтвердження того, що даний договір купівлі-продажу є фіктивним, укладений під впливом обману, відсутність підстав для визнання такого правочину недійсним, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки не наведено жодного доказу, який свідчив би про наявність обставин як підстави недійсності договору купівлі-продажу згідно ЦК України.

На підставі ст.ст. 182, 203, 210, 215, 216, 230, 234, 257, 267, 328, 334, 627, 628, 640, 656-658 ЦК України, Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст.ст. 209, 212, 213 214, 215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 від 21.10.2011 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим Г.В., зареєстрованим в реєстрі за №1365 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Рівненської області через Сарненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Сарненського районного суду О.А. Рижий