АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Центральна поліклініка Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення та державного акту,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення та державного акту в якому просила визнати недійсними рішення Київської міської ради від 15 липня 2010 року №1297/4735 «Про надання Центральній поліклініці Міністерства внутрішніх справ України земельної ділянки для експлуатації та обслуговування Центральної поліклініки Міністерства внутрішніх справ України на вул. Пилипа Орлика, 12 у Печерському районі м. Києва та державний акт про право постійного користування земельною ділянкою, виданий на підставі цього рішення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона, як співвласник квартири АДРЕСА_1, відповідно, співкористувач прибудинкової території, вважає, що рішенням відповідача про передачу земельної ділянки у постійне користування ЦП МВС України порушено її права та інтереси, а тому є неправомірним та підлягає скасуванню.

Справа № 757/11170/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5870/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до положень ст.42 ЗК України, порядок користування прибудинковими земельними ділянками визначається саме співвласниками багатоквартирного будинку, а оскаржуваним рішенням КМР фактично незаконно вилучено частину прибудинкової території у співвласників будинку АДРЕСА_2.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідач та третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що будинок АДРЕСА_1 та його територія навколо нього перебуває на балансі та обслуговуванні в КП «Липкижитлосервіс». Вказане комунальне підприємство забезпечує утримання вказаного будинку з моменту його передачі у комунальну власність територіальної громади м. Києва.

З метою виконання рішення Київської міської ради народних депутатів від 17.02.1992 року №163 «Про проведення в м. Києві інвентаризації земель та ведення державного земельного кадастру» представником землекористувача ЦП МВС України, а також в присутності представників суміжних землекористувачів, в тому числі, КП «Липкижитлосервіс» складено та підписано акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 25.10.2004 року.

Як вбачається з матеріалів справи, проект землеустрою погоджений, зокрема, згодою Київського міського голови від 28.11.2007 року, а також, як вбачається з самого проекту, погоджено: Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - висновок №08-1735-В від 24.06.2009 року №19-6344 та лист від 21.09.2009 року №09-9471; ДП «Інститут генерального плану міста Києва» ВАТ «Київпроект» КМДА 27.05.2008 року №1234; Головним державним санітарним лікарем м. Києва - висновком №932 від 17.05.2008року, вих.№4022 від 22.05.2008 року; Державною службою з питань національної культурної спадщини від 02.09.2008 року №22-2294/35 (ар.47 проекту землеустрою); Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією 22.05.2008 року №2622/1/08; Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - висновок №05-5228 від 22.10.2009 р.; Головним управлінням Держкомзему у м. Києві від14.12.2009 року №3386.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів порушення свого права рішенням відповідача.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи, на основі наданих сторонами доказів, та правильно вирішив спір.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд не врахував, що співвласники будинку 10 на вул. ОСОБА_4 маю визначати порядок використання прибудинкової території, а рішенням КМР фактично незаконно вилучено частину прибудинкової території у них, виходячи з наступного.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Позивач, звернувшись до суду з позовом, вказував на ту обставину, що рішенням КМР порушені його права, як співвласника прибудинкової території, проте належними доказами свій позов не обґрунтував.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 42 Земельного кодексу України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Згідно з ч. 4 ст. 42 Земельного кодексу України встановлено, що розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Частиною 1 ст. 369 Цивільного кодексу України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суд першої інстанції правильно вказав про те, що з наведених правових норм вбачається, що земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок може бути передана у власність або користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цим будинком.

З матеріалів справи вбачається, що будинок по вул. Пилипа Орлика, 12 та його територія навколо нього перебуває на балансі та обслуговуванні в КП «Липкижитлосервіс». Вказане комунальне підприємство забезпечує утримання вказаного будинку з моменту його передачі у комунальну власність територіальної громади м. Києва.

Відповідач у своїх запереченнях зазначив, що землевпорядна документація на прибудинкову територію вказаного будинку не оформлювалася, державні акти на постійне землекористування або договори оренди відносно неї не укладалися.

За інформацією ДП «Державний земельний кадастр», вказаній території кадастровий номер не надався, а вказана земельна ділянка обліковується за територіальною громадою м. Києва.

З аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки та норм ст. 42 Земельного кодексу України випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України від 29.11.2001 року «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 p. № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності (ст. 366 Цивільного кодексу України), яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Отже, нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки або її частини, що свідчить про відсутність підстав вважати, що оскаржуване рішення порушує безпосередньо право користування позивача прибудинковою земельною ділянкою та пов'язані з ним інші цивільні права.

Разом з тим, станом на липень 2014 року будинок 12 по вул. Пилипа Орлика, належить до комунальної власності та знаходиться на балансі КП «Липкижитлосервіс».

Вказане підтверджується і наданими позивачем доказами. Доказів же про те, що на даний час будинок вибув з комунальної власності позивачем надано не було.

З матеріалів справи вбачається, що з метою виконання рішення Київської міської ради народних депутатів від 17.02.1992 року №163 «Про проведення в м. Києві інвентаризації земель та ведення державного земельного кадастру» представником землекористувача ЦП МВС України, а також в присутності представників суміжних землекористувачів, в тому числі, КП «Липкижитлосервіс» складено та підписано акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 25.10.2004 року.

Згідно вказаного акту вбачається, що суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено, про що свідчить цей акт, а також підписи уповноважених представників вказаних підприємств.

Більш того, позивачем не надано відповідних правовстановлюючих документів, що засвідчили наявність в нього права користування прибудинковою територією будинку по вул. Пилипа Орлика, 12, а підписання та скріплення печатками суміжними землекористувачами, в тому числі, КП «Липкижитлосервіс», акту встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки від 25.10.2004 року підтверджує відсутність спорів стосовно меж фактично використовуваних земельних ділянок суміжними землекористувачами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не погоджений у встановленому законом порядку органом охорони культурної спадщини, а строк дії висновку Головного управління охорони культурної спадщини на момент прийняття оскаржуваного рішення закінчився.

Порядок погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у м. Києві регулювалися (на момент прийняття спірного рішення) Земельним кодексом України та Тимчасовим порядком передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15.07. 2004 року № 457/1867.

Відповідно до ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), проект відведення земельної ділянки погоджується серед іншого з органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, проект землеустрою погоджений, зокрема, згодою Київського міського голови від 28.11.2007 року, а також, як вбачається з самого проекту, погоджено: Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - висновок №08-1735-В від 24.06.2009 року №19-6344 та лист від 21.09.2009 року №09-9471; ДП «Інститут генерального плану міста Києва» ВАТ «Київпроект» КМДА 27.05.2008 року №1234; Головним державним санітарним лікарем м. Києва - висновком №932 від 17.05.2008року, вих.№4022 від 22.05.2008 року; Державною службою з питань національної культурної спадщини від 02.09.2008 року №22-2294/35 (ар.47 проекту землеустрою); Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією 22.05.2008 року №2622/1/08; Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - висновок №05-5228 від 22.10.2009 р.; Головним управлінням Держкомзему у м. Києві від14.12.2009 року №3386.

З проекту землеустрою вбачається, що строк дії висновку Головного управління охорони культурної спадщини №3934 від 06.06.2008 року, на який посилається позивач, було подовжено на 1 рік листом Головного управління охорони культурної спадщини від 08.07.2009 року № 4230.

На підставі викладеного та наявних доказів у справі суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням порушено його права або охоронювані законом інтереси, оскільки не доведено вчинення таких порушень рішенням відповідача.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апелянта про те, що КП «Липкижитлосервіс» є тільки балансоутримувачем та не має відношення до використання прибудинкової території, оскільки суд правильно вказав, що з матеріалів справи вбачається та протилежного не підтверджено позивачем, що будинок №12 по вул. Пилипа Орлика є комунальною власністю, переданий на баланс КП «Липкижитлосервіс» та знаходиться на його обслуговуванні. Тому, у випадку порушення права на суміжну зі спірною земельну ділянку, на якій власне і знаходиться будинок, в якому співвласником квартири є позивач, саме КП «Липкижитлосервіс» вправі звертатись з відповідним позовом до суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що обставини, вказані в позовній заяві, дійсно не підтверджені належними доказами, що свідчить про безпідставність позовних вимог, а тому підстав для їх задоволення у суду першої інстанції не було.

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді