АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Станішевській Б.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним. Позовні вимоги, мотивовані тим, що 10 жовтня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір № 001-15910-101013, згідно з яким банк надав позивачу у кредит кошти у розмірі 16 096 грн. 08 коп. зі строком погашення кредиту до 10 жовтня 2016 року та зі сплатою процентів в розмірі 9,99% річних. Пунктом 2.5 кредитного договору передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49% в місяць від суми кредиту. Проте банком не вказано види послуг за вказану комісію, що надаються позивачу. Вказану умову кредитного договору позивач просить визнати недійсною, оскільки така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ст.11, ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним - відмовлено.

Справа №756/16414/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/9371/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення відповідача ПАТ «Дельта Банк» про час та місце розгляду справи, забезпечивши відповідачу можливість з'явитися до суду і захистити свої права (а.с.72).

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.305 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам в повній мірі судове рішення не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.10.2013 року на підставі заяви № 001-15910-101013 ПАТ «Дельта Банк» позивачу ОСОБА_4 надано у кредит кошти в розмірі 16 096 грн. 08 коп. зі строком погашення кредиту до 10 жовтня 2016 року та зі сплатою процентів в розмірі 9,99% річних (а.с. 4).

Відповідно до п. 2.5 кредитного договору передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49% в місяць від суми кредиту.

Згідно із ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до положень ст.3 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.96 року Закон України «Про захист прав споживачів» поширює свою дію на кредитні правовідносини.

За положеннями ч. 5 ст.11, ч. 1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З урахуванням наведеного, встановлення в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, та не зазначення відповідачем, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, тягне за собою визнання таких умов кредитного договору недійсним.

Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням наведеного, п. 2.5 кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідачем не зазначено, які саме послуги за обслуговування кредиту надаються позивачу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Як зазначено в кредитному договорі, укладеному 10 жовтня 2013 року, грошові кошти надаються ОСОБА_4 строком на 36 місяців, тобто до 10 жовтня 2016 року.

Колегія суддів вважає, що строк позовної давності має обчислюватись з 10 жовтня 2016 року, оскільки оспорюваним п.2.5 кредитного договору, передбачено сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49% в місяць від суми кредиту, яка нараховувалась в межах дії кредитного договору.

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності не відповідає обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення паро задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню із відповідачки на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень, від сплати якого звільнена позивач при зверненні до суду у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16червня 2017 року скасувати та ухвалити нове, наступного змісту.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним - задовольнити.

Визнати п.2.5 кредитного договору №001-15910-101013 від 10 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», щодо обов'язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49% в місяць від суми кредиту, недійсною з моменту укладення договору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 640 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: