Ухвала

іменем україни

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і газ Україна» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 29 липня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія і газ Україна» (далі - ТОВ «Енергія і газ Україна») попередило його про звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням займаної посади - заступника начальника групи матеріально-технічного забезпечення, а 09 жовтня 2014 року відповідач звільнив його, не запропонувавши іншої роботи, яка була наявна на час звільнення.

Вважає, що наказу про скорочення чисельності і штату працівників у товаристві не існувало, не вводився і новий штатний розклад.

Крім того, зазначав, що відповідач не врахував його (позивача) першочергового права на працевлаштування у товаристві переважно перед іншими працівниками, посади яких скорочувалися, несвоєчасно була нарахована заробітна плата та інші виплати при звільненні з роботи, у зв'язку із чим йому завдана також моральна шкода.

Враховуючи викладене, просив визнати незаконними та скасувати наказ про його звільнення, поновити на посаді заступника начальника групи матеріально-технічного забезпечення, стягнути з ТОВ «Енергія і газ Україна» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та моральну шкоду у розмірі 30 тис. грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 рокупозов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Енергія і газ України» на користь ОСОБА_3середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 910 грн 39 коп. за період з 10 жовтня 2014 року до 06 листопада 2014 року включно та моральну шкоду у розмірі 500 грн, всього - 7 410 грн 39 коп. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у частині визнання загальної суми стягнення скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Енергія і газ України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10 жовтня 2014 року до 07 листопада 2014 року у розмірі 7 255 грн 71 коп. У решті судове рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді справи ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року, залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що позивач з 17 листопада 2008 року працював у ТОВ «Енергія і газ України» на посаді заступника начальника групи матеріально-технічного забезпечення.

Наказом ТОВ «Енергія і газ України» від 28 липня 2014 року № 69 були внесені зміни до штатного розкладу товариства, відповідно до яких група матеріально-технічного забезпечення, в якій працював ОСОБА_3, була ліквідована, а 29 липня 2014 року останнього попереджено про звільнення з роботи за п. 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України.

Питання про вивільнення працівників ТОВ «Енергія і газ України» за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України погоджене із профспілковим комітетом товариства 28 липня 2014 року на спільному засіданні профспілкової організації і адміністрації підприємства.

Після спливу двох місяців із моменту попередження про звільнення з роботи, наказом генерального директора ТОВ «Енергія і газ України» від 09 жовтня 2014 року № 96-П ОСОБА_3 було звільнено з посади заступника начальника групи матеріально-технічного забезпечення на підставі п. 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників товариства). Звільнення з роботи проведене за згодою профспілкового комітету ТОВ «Енергія і газ України».

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і моральної шкоди та відмовляючи у задоволенні вимог про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача проведено з додержанням норм трудового законодавства, зокрема п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

У ч. 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року № 6-40цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Під час розгляду справи ТОВ «Енергія і газ Україна» зазначало, що на час звільнення позивача з роботи, у товаристві були вакантні посади генерального директора, виконавчого директора, головного інженера, начальника цеху енергозабезпечення, заступника начальника цеху енергозабезпечення, завідувача складом цеху енергозабезпечення, начальника відділу з персоналу та загальним питанням.

У своїх поясненнях позивач посилався на те, що ТОВ «Енергія і газ Україна» не виконало свого обов'язку, передбаченого ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки на час його вивільнення існували вакантні посади, які йому не були запропоновані, зокрема посади нижчі за кваліфікацією, яку мав він.

Із матеріалів справи, зокрема штатного розпису вбачається, що у ньому відсутня посада підсобного робітника.

Водночас, відповідно до наказу ТОВ «Енергія і газ Україна» від 09 жовтня 2014 року № 97-ІП у день звільнення позивача на посаду прибиральника прийнято нового працівника ОСОБА_4

У матеріалах справи відсутні дані про те, що ця посада пропонувалась ОСОБА_3

Крім того, у штатному розписі наявні посади діловода, дві посади інженера у відділі по персоналу та загальним питанням. Також позивач посилався на те, що була вакантна посада інженера у виробничо-технічному відділі.

На порушення ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України матеріали справи не містять відомостей, що роботодавець запропонував працівникові всі інші вакантні посади (іншу роботу), які були на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, або даних про те, що такі посади (інші роботи) або були запропоновані, а позивач на ці посади не погодився, відсутні.

На вказані вище обставини позивач неодноразово звертав увагу суду, проте апеляційний суд ці доводи не перевірив та оцінки їм не надав, не з'ясував, чи були ці посади вакантними не момент звільнення ОСОБА_3, не перевірив, чи відповідає позивач за кваліфікацією цим посадам, чи може він виконувати іншу роботу.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач звертався до суду із клопотанням до про витребування у відповідача посадових інструкцій вакантних посад, діючих на момент його звільнення.

Проте, хоча клопотання судом були задоволені, зазначені посадові інструкції у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 14 червня 2012 року «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» наголошено, що висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, всупереч зазначеним нормам закону, висновків і мотивів, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року не врахував, неповно дослідив питання щодо дотримання відповідачем законодавства з приводу переважного права позивача на залишення на роботі.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування, як зазначено у частині четвертій статті 60 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Так, відхиляючи докази, надані ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції не врахував вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказані обставини уваги не звернув, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності.

З матеріалів також справи вбачається, що в апеляційному суді був викликаний свідок - колишній начальник відділу персоналу та загальних питань ОСОБА_6, який приймав на роботу та переводив на інші посади усіх працівників, у тому числі й тих, кого було призначено на вакантні посади та позивача. На запитання суду, чи зміг би позивач працювати на цих посадах ОСОБА_6 відповів «так» та зазначив, що прийняті на вакантні посади ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на які міг претендувати позивач, не мали права займати ці посади.

Втім, на порушення вимог ст. ст. 57, 60, 62, 64 ЦПК України, апеляційний суд жодної оцінки вказаним поясненням свідка ОСОБА_6 не надав, пославшись на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мали більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, ніж ОСОБА_3

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик