Провадження № 2-к/761/7/2017
У Х В А Л А

Іменем України

31 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» про надання дозволу на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті Російської Федерації від 03 жовтня 2016 року в справі №300/2015 за позовом Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про стягнення коштів, заінтересована особа: Державна акціонерна холдингова компанія «Артем»,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року Акціонерне товариство «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» через свого представника звернулося до Шевченківського районного суду м.Києва з клопотанням, згідно якого просить; надати дозвіл на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті Російської Федерації від 03.10.2016 року у справі №300/2015 за позовом Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» до Державної акціонерного холдингової компанії «Артем» про стягнення коштів, а саме на стягнення з Державної акціонерного холдингової компанії «Артем» (04050, Україна, м.Київ, вул. Мельникова, 2/10; ідентифікаційний код 14307699) на користь Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» (143500, Російська Федерація, Московська обл., м.Істра, пл. Революції, буд. 6, реєстраційний номер 160) сум сплаченого за Договором №2014-12-90 від 24.12.2014 року авансу в розмірі 1 480 305,00 доларів США, арбітражного збору в розмірі 2 666 831,00 російських рублів та витрат позивача, що виникли в зв'язку з арбітражним розглядом, в розмірі 800 000,00 російських рублів; після набрання ухвалою про надання дозволу на примусове виконання рішення суду законної сили видати виконавчий лист про стягнення з Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» (04050, Україна, м.Київ, вул. Мельникова, 2/10; ідентифікаційний код 14307699) на користь Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» (143500, Російська Федерація, Московська обл., м.Істра, пл. Революції, буд. 6, реєстраційний номер 160) сум сплаченого за Договором №2014-12-90 від 24.12.2014 року авансу в розмірі 1 480 305,00 доларів США, арбітражного збору в розмірі 2 666 831,00 російських рублів, витрат позивача, що виникли в зв'язку з арбітражним розглядом, в розмірі 800 000,00 російських рублів.

В обґрунтування даного клопотання заявник зазначає, що 24.12.2014 року між Акціонерним товариством «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» та Державною акціонерною холдинговою компанією «Артем» було укладено договір №2014-12-90ГСК/КГК/2012/01 на поставку товару в номенклатурі, кількості та за цінами згідно специфікації, на виконання умов якого заявник перерахував боржнику два авансові платежі в загальному розмірі 1 480 305,00 доларів США.

Разом з тим, у зв'язку з невиконанням боржником своїх зобов'язань за вищевказаним договором рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті Російської Федерації від 03.10.2016 року у справі №300/2015 позов Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» до Державної акціонерного холдингової компанії «Артем» про коштів було задоволено та ухвалено стягнути з Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» на користь Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» сум сплаченого за Договором №2014-12-90 від 24.12.2014 року авансу в розмірі 1 480 305,00 доларів США, арбітражного збору в розмірі 2 666 831,00 російських рублів, витрат позивача, що виникли в зв'язку з арбітражним розглядом, в розмірі 800 000,00 російських рублів.

Однак, враховуючи ту обставину, що вищевказане рішення МКАС при ТПП Російської Федерації, яке набрало законної сили, боржником добровільно не виконується, заявник, посилаючись на положення Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», Конвенції ООН про визнання і приведення у виконання іноземних арбітражних рішень від 10.06.1958 року, Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року та Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеної державами-членами Співдружності Незалежних Держав у м.Мінську 22.01.1993 року, звернувся до суду з даним клопотанням.

В судовому засіданні представник заявника клопотання підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. При цьому, представник заявника зауважив, що оскільки Київська угода, яка містить обмежений перелік підстав для відмови у визнанні й виконанні на території України рішень міжнародного комерційного арбітражу, створює більш сприятливе підґрунтя для визнання та (або) виконання арбітражного рішення, в правовідносинах, які склалися між заявником та боржником, слід застосовувати саме її положення, а не положення Нью-Йоркської конвенції.

Представники заінтересованої особи у судовому засіданні щодо задоволення клопотання заперечували, посилаючись, серед іншого, на те, що примусове виконання рішення МКАС при ТПП Російської Федерації буде суперечити публічному порядку України в частині запровадження та дотримання режиму санкцій проти окремих компаній оборонного комплексу Російської Федерації та по відношенню до оборонного сектора країни-агресора. При цьому, обґрунтовуючи свої заперечення щодо задоволення даного клопотання, представники заявника зазначили, що оскільки кінцевими користувачами товару за вищенаведеним Договором поставки є компанії, які підпадають під дії санкцій, фінансування останніх шляхом примусового виконання рішення МКАС, буде протирічить санкційній політиці України щодо запобігання виведенню капіталів за межі України, сприятиме терористичній діяльності, порушуватиме інтереси суспільства та держави, а також створить перешкоди для сталого економічного розвитку як Державної акціонерної холдингової компанії «Артем», так і держави Україна.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, суд вважає, що клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті Російської Федерації від 03.10.2016 року у справі №300/2015 позов Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» до Державної акціонерного холдингової компанії «Артем» про коштів задоволено та ухвалено стягнути з Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» на користь Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» сум сплаченого за Договором №2014-12-90 від 24.12.2014 року авансу в розмірі 1 480 305,00 доларів США, арбітражного збору в розмірі 2 666 831,00 російських рублів, витрат позивача, що виникли в зв'язку з арбітражним розглядом, в розмірі 800 000,00 російських рублів.

Як вбачається з довідки Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті Російської Федерації від 11.11.2016 року №1800-300/3882, вищевказане рішення є остаточним, набуло законної сили з моменту його винесення, тобто з 03.10.2016 року, та підлягає негайному виконанню.

В свою чергу, звертаючись до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення МКАС при ТПП Російської Федерації від 03.10.2016 року, заявник, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що незважаючи на набрання вказаним рішенням законної сили ще 03.10.2016 року, боржник в добровільному порядку його не виконує.

Так, статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно вимог ч.1 ст. 82 вищевказаного Закону визнання та виконання рішень, визначених у ст. 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

При цьому, у відповідності до ст. 390 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних та господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в України, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Як вже зазначалось вище, представник заявника, надаючи у судовому засіданні свої пояснення по суті поданого клопотання, посилався на пріоритет застосування у спірних правовідносинах положень Київської угоди, яка, на його думку, створює більш сприятливе підґрунтя для визнання та (або) виконання арбітражного рішення від 03.10.2016 року, аніж положення Нью-Йоркської конвенції.

Водночас, суд вважає вказані посилання представника заявника помилковими, адже на відміну від Київської Угоди, Нью-Йоркська конвенція має більш спеціальний і вузький характер, оскільки застосовується щодо визнання і приведення у виконання тільки арбітражних рішень.

В свою чергу, як випливає зі ст. 7 Київської угоди, положення останньої застосовуються до визнання й приведення до виконання лише тих рішень, які схвалюють компетентні суди відповідної держави.

При цьому,системний аналіз вказаної Угоди, в тому числі і ст. 8, яка вимагає у сторони, що запитує виконання, пред'явити компетентному суду виконавчий документ, вказує на те, що Київською угодою врегульовано питання щодо виконання рішень іноземних судів, а не міжнародного арбітражу.

Тобто, виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що Київська угода не може мати пріоритет у застосуванні перед Нью-Йоркської конвенцією, адже обсяг правового регулювання вказаних міжнародних договорів є різним.

Крім того, суд критично оцінює доводи стягувача стосовно того, що порядок приведення у виконання рішення за Київською угодою простіше, ніж порядок, передбачений Нью-Йоркською конвенцією, адже в силу Київської угоди забороняється посилатися на публічний порядок, заперечуючи проти приведення у виконання рішення.

З огляду на зазначене, суд вважає, що до правовідносин, які склалися між стягувачем та боржником, слід застосовувати норми Нью-Йоркської конвенції, яка була ратифікована Президією Верховної Ради СРСР 10.08.1960 року та набула чинності для України 08.01.1961 року.

В свою чергу, статтею ІІІ Нью-Йоркської конвенції передбачено, що кожна Договірна сторона визнає арбітражні рішення обов'язковими та приводить їх до виконання відповідно до процесуальних норм тієї території, де запитується визнання ти приведення до виконання цих рішень на умовах, викладених у цій Конвенції.

Разом з тим, Нью-Йоркська конвенція, презюмуючи обов'язковість арбітражного рішення, передбачає вичерпний перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.

Так, відповідно до п. «b» ч.2 ст. V Нью-Йоркської конвенції, у визнанні та виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено, зокрема, якщо компетентна влада держави, в якій вона запитується, визнає, що визнання та виконання цього рішення суперечить публічному порядку цієї країни.

Аналогічні положення закріплені і в п.2 ч.1 ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», де зазначено, що у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, у якій державі воно було винесено, може бути відмовлено лише, якщо суд визнає, що визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 24.12.1999 року №12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України», під публічним порядком належить розуміти правопорядок держави, визначальні принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканності, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо).

Тобто, виходячи з вищенаведеного, можна дійти висновку, що рішення може бути визнано таким, що суперечить публічному порядку, в тому випадку, якщо в результаті його виконання будуть вчинені дії, які або прямо заборонені законом, або які спричинять шкоду суверенітету чи безпеці держави, дії, що стосуються інтересів великих соціальних груп і які є несумісними з принципами побудови економічної, політичної та правової системи держави, та дії, що суперечать основним конституційним правам людини та громадянина.

Як встановлено в судовому засіданні з наявних в матеріалах справи гарантійних листів та сертифікатів кінцевого користувача, виданих Федеральною службою РФ по військово-технічному співробітництву, заявник укладав договір з боржником з метою виконання своїх зобов'язань перед підприємствами оборонного комплексу Росії а саме: ПАТ «Казанський вертолітний завод», АТ «Рособоронекспорт», ВАТ «Улан-Уденський авіаційний завод», ПАТ «Роствертол», а також ТОВ «Центр Закупок и Логістики Вертолітобудівної Індустрії», які входять до холдингу ВАТ «Вертольоти Росії».

При цьому, відповідно до п.1.2 укладеного між сторонами Договору, поставки Товару здійснюються на підставі Угоди між Урядом України та Урядом Росії «Про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості» від 18.11.1993 року.

Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні та є загальновідомою обставиною, постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VII Російську Федерацію, з урахуванням дій, які вона вчиняє, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак на території України, визнано державою-агресором.

З огляду на вищевказане, рішеннями РНБО було припинено будь-яке військово-технічне співробітництво та воєнне співробітництво в воєнній сфері та сфері безпеки з Російською Федерацією, а постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2015 року №632 припинено дію Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості.

При цьому, Законом України «Про санкції» також передбачено можливість застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів по відношенню до іноземної держави та іноземної юридичної особи, дії яких створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності.

Крім того, Указом Президента України №133/2017 від 15.05.2017 року введено в дію Рішення РНБО від 28.04.2017 року «Про застосовування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким, серед іншого, передбачено, що оскільки дії холдингу ВАТ «Вертольоти Росії», компаній ПАТ «Роствертол», ПАТ «Казанський вертолітний завод» та «Рособоронекспорт» створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або призводять до окупації території України, вказані компанії знаходяться під дією спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).

Отже, враховуючи вищенаведені положення законодавства України, а також беручи до уваги те, що кінцевими отримувачами коштів є компанії, які підпадають під дії санкцій, суд вважає, що здійснення економічних та фінансових зносин, чого власне вимагає примусове виконання рішення, протирічить санкційній політиці України та встановленим обмеженням - запобіганню виведенню капіталів за межі України, як то передбачено п.4 ст. 4 Закону України «Про санкції».

До того ж, слід зазначити, що в розумінні п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про санкції», фінансування вищенаведених компаній шляхом примусового виконання рішення МКАС про повернення коштів, буде протирічить санкційній політиці України щодо запобігання виведенню капіталів за межі України, сприятиме терористичній діяльності та порушуватиме інтереси суспільства та держави.

В свою чергу, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 395 ЦПК України за наслідками розгляду поданих документів та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні з цього питання.

При цьому, як вже зазначалось вище, відповідно до п. «b» ч.2 ст. V Нью-Йоркської конвенції та п.2 ч.1 ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», у визнанні та виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено, зокрема, якщо компетентна влада держави, в якій вона запитується, визнає, що визнання та виконання цього рішення суперечить публічному порядку цієї країни.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, з огляду на характер обмежень, блокування активів та обмеження фінансових операцій стосовно холдингу ВАТ «Вертольоти Росії», компаній ПАТ «Роствертол», ПАТ «Казанський вертолітний завод» та «Рособоронекспорт», суд приходить до висновку, що примусове виконання рішення МКАС при ТПП РФ від 03.10.2016 року буде протирічити публічному порядку України в частині запровадження та дотримання режиму санкцій проти окремих компаній оборонного комплексу РФ та по відношенню до оборонного сектору країни-агресора.

Враховуючи викладене та керуючись положеннями Конвенції про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень від 10.06.1958 року, ст.ст. 36, 81, 82 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 10, 60, 209, 210, 390-398 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити Акціонерному товариству «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті Російської Федерації від 03 жовтня 2016 року в справі № 300/2015 за позовом Акціонерного товариства «АВІА-ФЕД-СЕРВІС» до Державної акціонерної холдингової компанії «Артем» про стягнення коштів, заінтересована особа: Державна акціонерна холдингова компанія «Артем».

Ухвалу суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: