Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/1189/16-ц Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Гансецької І.А., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Андрушівська державна нотаріальна контора Житомирської області, про визнання права власності на спадкове майно та визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5, звернулася з даним позовом, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 6,5086 га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, визнати недійсними: - свідоцтво про право на спадщину за законом ВМС № 061886, зареєстроване в реєстрі № 359, видане 20.02.2009 року державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом ВРС № 495303, зареєстроване в реєстрі № 421, видане 15.05.2012 року державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом ВРС № 495304, зареєстроване в реєстрі № 423, видане 15.05.2012 року державним нотаріусом Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 28 квітня 2008 року помер батько позивачки ОСОБА_6, якому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ 003851 належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,5086 га. На час смерті свого батька та відкриття спадщини вона з матірю проживала окремо, була малолітня та про існування спадщини їй не було відомо.

У березні 2016 року стало відомо, що спадщину після смерті її батька прийняв її дід ОСОБА_7, який в свою чергу заповів спірну земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і вони прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7

Зазначає, що листом державного нотаріуса Андрушівської державної нотаріальної контори Житомирської області відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому не може реалізувати своє право на отримання спадщини в позасудовому порядку.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції порушено норми ч. 10 ст. 130, ч. 1 ст. 137, п 8 ч. 1 ст. 137, ч. 2 ст. 208, ст. 214 та ст. 215 ЦПК України. Також суд не звернув увагу на ту обставину, що позивач, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Крім того, вартість спірного майна визначена з порушенням законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою померлого 28 квітня 2008 року ОСОБА_6 (а.с. 8, 9).

Згідно державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_6 на підставі розпорядження голови Андрушівської районної державної адміністрації Ради народних депутатів за № 86 від 01.03.2002 року передано у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 6,5086 га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області (а.с.11).

Як вбачається зі спадкової справи № 583 до майна померлого ОСОБА_6, 06.10.2008 року до Андрушівської державної нотаріальної контори від батька ОСОБА_7 надійшла заява про прийняття спадщини (а.с. 25).

20 лютого 2009 року ОСОБА_7 звернувся до Андрушівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 6,5086 га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району і отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку (а.с. 27, 28).

На підставі вказаного свідоцтва 04 травня 2010 року йому було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 530777 (а.с. 83).

Згідно заповіту, складеного ОСОБА_7 06 вересня 2008 року, останній заповідав своїм дітям - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частинах будинок та усе майно, що буде належати йому на день смерті (а.с. 33). 04 лютого 2011 року ОСОБА_7 помер (а.с.10).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 15 травня 2012 року отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом по 1/2 частці земельної ділянки площею 6,5086 га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області (а.с.34).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні правовідносини регулюються положеннями статей 392, 393, 1258, 1261, 1267, 1268 ЦК України.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Статтею 1258 ЦК України передбачена черговість спадкування за законом, згідно якої спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1258 ЦК України).

Згідно частини 1 ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині.

У відповідності ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1261 ЦК України спадкоємцями за законом першої черги були дочка - ОСОБА_2 та батьки спадкодавця ОСОБА_6

За ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч. 4 ст. 1268 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на час смерті ОСОБА_6 його дочці ОСОБА_2 виповнилося лише 10 років, тобто вона була малолітньою. Від прийняття спадщини на час її відкриття ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_8 не відмовлялися. Доказів у спростування цих фактів судом не встановлено.

За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 1268 ЦК України, позивач вважається такою, що прийняла спадщину.

Оскільки, після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняв лише ОСОБА_7 (його батько), та у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1267 ЦК України, згідно якої частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, тому позивачу ОСОБА_2 повинно належати 1/2 частина земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,5086 га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області.

За таких обставин, суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Посилання апелянтів в своїй апеляційній скарзі щодо вартості спірного майна, на підставі якої формувалася ціна позову, та порушення судом першої інстанції вимог ч. 10 ст. 130, ч. 1 ст. 137, п 8 ч. 1 ст. 137, ч. 2 ст. 208, ст. 214 та ст. 215 ЦПК України не знайшли свого підтвердження та матеріалами справи не спростовуються.

Таким чином, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: