Справа № 729/1170/16-ц Провадження № 22-ц/795/1039/2017 Головуючий у I інстанції Кузюра В. О. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

секретаря судового засідання Шапко В.М.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ріщення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати, що 1/2 частка житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в м. Бобровиця по вул. Чернігівська, 24, що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2000 року, є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1; визнати за ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_3 право власності по 1/4 частці за кожним на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в м. Бобровиця, вул. Чернігівська, 24.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27.03. 2017 року визнано, що 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в м. Бобровиця Чернігівської області по вул. Чернігівська, 24, належна ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.02.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 475, є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/4 частини за кожним на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в м. Бобровиця Чернігівської області по вул. Чернігівська, 24.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_3 та придбаний за її власні кошти, отримані нею від продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 27.11. 1999 р. Наголошує, що продана за 10648 грн. 1/3 частина квартири належала їй на праві власності ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1, а її частка від продажу цієї квартири складала 3549,33 грн. ОСОБА_2 за ці, належні їй особисто, кошти була придбана 1/2 частина спірного будинку за договором купівлі-продажу від 22 лютого 2000 року.

Вказує, що проміжок часу між укладенням договорів купівлі-продажу був необхідний для оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до чинного на той час законодавства. Потрібно було виготовити новий технічний паспорт на будинок, отримати витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно в БТІ, який був дійсний протягом трьох місяців з моменту його видачі, а тому на виготовлення всіх документів необхідний був значний час.

Апелянт стверджує, що норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли не раніше 01 січня 2004 року, а договір купівлі-продажу спірної частини будинку був оформлений 20.02.2000 року. Тобто на момент виникнення спірних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сім»ю України, Цивільний кодекс УРСР, Закон України «Про власність», які, як вважає апелянт, повинні були бути застосовані судом першої інстанції при винесенні рішення.

Вважає, що суд першої інстанції повинен був встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й придбання майна за її особисті кошти та урахувати, що позивач кошти на придбання будинку не надавав, а відтак спірна частина будинку є її особистою власністю, що підтверджується відповідними доказами, зокрема - ухвалою суду про затвердження мирової угоди, при укладанні якої спірний будинок не був предметом поділу.

В апеляційному суді представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні. Пояснив, що договір купівлі продажу квартири від 27 листопада 1999 р. достовірно підтверджує факт отримання ОСОБА_3 грошей у сумі 3549,33 грн. у момент продажу квартири, оскільки без передачі покупцем продавцеві цих грошей договір купівлі-продажу нотаріусом не був би посвідчений. Наполягав, що саме ці кошти були ОСОБА_3 передані продавцеві при укладенні та посвідченні нотаріусом договору купівлі-продажу спірного будинку від 22.02.2000 р. Наголошував, що за таких обставин спірна частину будинку є особистою власністю відповідача і не підлягає розподілу як спільне сумісне майно подружжя.

В апеляційному суді ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав та пояснив, що частина спірного будинок у місті Бобровиця по вул. Чернігівській (Воровського,) 24 є спільним сумісним майном його та колишньої дружини. Наразі він проживає у спірному будинку, це його єдине житло, а відповідач у цьому будинку не проживає. Стверджував, що на виручені від продажу квартири у м.Мелітополі кошти його колишня дружина придбала квартиру у м. Бровари для її доньки від першого шлюбу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами ч.ч. 2,3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив поділити спірну частину будинку відповідно до вимог ст.ст. 63, 68, 69 СК України та ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спірна частина будинку набута сторонами за час шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, з огляду на таке.

За змістом ст.ст.60, 63 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про одруження з 30.09.1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2014 року (а.с. 9, 10).

Від цього шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

З матеріалів справи встановлено, що згідно нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу від 22 лютого 2000 року ОСОБА_6 продала своїй доньці ОСОБА_7 та ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями в м. Бобровиця Чернігівської області, вул. Воровського, 24 за 2000 грн. (а.с. 11).

14 грудня 2013 року ОСОБА_7 померла. Син померлої, ОСОБА_8, успадкував належну спадкодавцеві 1/2 частину будинку № 24 з надвірними спорудами по вул. Чернігівська в місті Бобровиця, Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 жовтня 2014 р. (а.с.12).

Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

На підтвердження придбання спірної частини будинку за власні кошти ОСОБА_3 надала суду договір купівлі-продажу квартири від 27 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_10, свідоцтво про право власності на житло від 08.01.1994 року, копію ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2014 року про затвердження мирової угоди про поділ спільного сумісного майна подружжя (а.с. 53, 54, 55-56).

Відповідно до розяснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Згідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі документальні докази, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що ОСОБА_3 спірну частину будинку придбала за її власні кошти.

Апелянтом не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б беззаперечно підтвердили доводи апеляційної скарги про те, що на придбання у лютому 2000 р. спірної частини будинку вона витратила саме ті кошти, які були отримані від продажу квартири у листопаді 1999 р.

Самі по собі як такі договір купівлі-продажу квартири від 27 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ОСОБА_10, свідоцтво про право власності на житло від 08.01.1994 року підтверджують продаж позивачем квартири у м.Мелітополі, але не засвідчують витрату отриманих від продажу цієї квартири коштів на придбання спірної частини будинку у м.Бобровиці (а.с. 53, 54).

Окрім того, договір купівлі-продажу квартири від 27.11.1999 р. не обумовлює і не містить ніякої інформації про те, скільки конкретно кожен із учасників угоди отримав коштів за продану квартиру, а визначає лише загальну суму, сплачену за нерухомість. Відтак, твердження ОСОБА_3 про отримання нею за продану частину квартири саме 3549,33 грн. апеляційний суд не може визнати безсумнівними як такі, що не підтверджені ніякими документальними доказами.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2014 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про розподіл спільного рухомого майна подружжя. Зазначена ухвала суду не містить ніякої інформації про джерело коштів, витрачених ОСОБА_3 на придбання спірної частини будинку, а отже не є преюдиціальною при вирішенні цієї справи.

Відтак, апеляційним суд відхиляє посилання відповідача на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2014 року, оскільки у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України цей процесуальний документ не є доказом купівлі ОСОБА_3 спірного будинку за її, ОСОБА_3, особисті грошові кошти, виручені від продажу квартири у м.Мелітополі у 1999 р. ( 55-56).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що джерелом набуття спірної частини будинку у місті Бобровиця по вул. Воровського, 24 були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частинах. Відтак, висновок оскаржуваного рішення про визнання спірної 1/2 частини будинку № 24 з надвірними будівлями по вул. Чернігівській у місті Бобровиця спільною сумісною власністю подружжя є правильним.

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, спірні відносини, що виникли та існують між сторонами, регулюються нормами КпШС, СК України та ЦК України.

Враховуючи те, що придбання та оформлення права власності на спірне майна було здійснено до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС України.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України, яким суд керувалися при вирішенні даної справи.

Враховуючи вищезазначене та встановлені фактичні обставини, хоча судом і було застосовано неналежні положення СК України замість положень КпШС України, але оскільки суд вірно визначив суть спірних правовідносин, час укладення шлюбу між сторонами та підстави і порядок набуття майна, що є предметом поділу, то з урахуванням того, що за наслідком розгляду даної справи із застосуванням КпШС України результат по суті не зміниться, - ця обставина не є підставою для зміни чи скасування даного рішення суду. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в Постанові від 4 листопада 2015 року по справі №6-1662цс15.

Апеляційному суду ОСОБА_3 не представила належних і допустимих документальних доказів, які б спростували висновки оскаржуваного рішення та беззаперечно підтвердили, що спірний будинок був придбаний за її власні кошти.

Враховуючи викладені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає, що справа судом першої інстанції розглянута повно та обєктивно, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, зазначені в ньому висновки відповідають фактичним обставинам справи. Відтак, аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування правильного по суті, законного і обґрунтованого та справедливого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: