Справа №647/1580/17
Провадження № 2/647/583/2017
24.10.2017 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Кириленко М.О.,
за участю секретаря Пелюховської Л.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Бериславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він з 11.05.2017 року є власником будинку АДРЕСА_2. У вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_2 - родич колишнього власника будинку, який у будинку не проживає, фактично постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1. Просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_2.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Враховуючи згоду представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Вислухавши представника позивача, допитавши свідка, дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.05.2017 року є власником будинку АДРЕСА_2 Херсонської області.
У зазначеному будинку з 22.02.2007 року зареєстрований ОСОБА_2.
Судом також встановлено, що ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_2 Херсонської області не проживає, що підтверджується довідкою виконкому Новорайської сільської ради №1676 від 19.07.2017 року.
Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що ОСОБА_2, у будинку АДРЕСА_1 не проживає, ніколи там не проживав.
Враховуючи, що відповідач не проживає в належному ОСОБА_1 будинку, спільне господарство з відповідачем не велося, то він на сьогоднішній день, будучи зареєстрованим, може мати лише єдиний статус- тимчасовий жилець.
Відповідно до ч.3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів його сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що наявність реєстрації ОСОБА_2 позбавляє права позивача, як власника будинку, у повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Таким чином, враховуючи викладені обставини справи та вимоги закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення ОСОБА_2 права користування будинком АДРЕСА_2 Херсонської області є законними та обґрунтованими у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню.
Підстав для відмови в задоволенні позову у суду не має.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218, 226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_2 Херсонської області.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Бериславський районний суд Херсонської області, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя М.О.Кириленко