Справа № 185/8805/14-ц
Провадження № 2/185/6/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шаповалової І.С.,

при секретарі Голеньких В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про розподіл майна та визнання договорів купівлі-продажу недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про розподіл майна та визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що автомобіль «Шевролет Такума», земельна ділянка та житловий будинок є обєктами спільної сумісно власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та, оскільки відповідач ропорядився ними на свій розсуд та без згоди позивача, просила суд , згідно останніх уточнених позовних вимог (від 25.04.2017 року) просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Шевролет Такума», укладени 16 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, витребувати від ОСОБА_3 вищевказаний автомобіль та визнати за позивачем право власності на ? частину вказаного автомобіля.

Окрім цього, позивач просила , згідно уточнених позовних вимог (від 25.04.2017 року) , недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0, 0892 га, які розташовані з адресою: м.Павлоград, вул.Квіткова, 22, які були укладені 29.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , витребувати від ОСОБА_4 зазначені обєкти нерухомості та визнати за позивачем право власності на ? частину цього майна.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги своєї довіритель ниці та наполягав на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представники відповідачів , кожен окремо, проти задоволення як первісної позовної заяви, так і уточненої заперечували в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справ № 2-151/14 (провадження № 2/185/151/14), приходить до наступного висновку.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 26 листопада 1988 року. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2011 року шлюб розірвано.

Згідно позову ОСОБА_1 подружні стосунки між нею та ОСОБА_2 припинилися у серпні 2011 року, і за рішенням суду від 11 листопада 2011 року шлюб між ними був розірваний.

Як вказано у позовній заяві ОСОБА_1 автомобіль «Шевролет Такума» проданий ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором 16.05.2013 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.

Відповідно до п. 22 Постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

За ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 відносно житлового будинку та земельної ділянки , які розташовані за адресою: м.Павлоград, вул.Квіткова, 22, суд виходить з наступного.

Земельна ділянка площею 0,0892 га, розташована в місті Павлограді по вул.Квіткова, 22, передана відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність в порядку приватизації рішенням сесії Павлоградської міської ради Дніпропетровської області від 13.06.2006 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку № 79062, виданий 03 серпня 2006 року.

Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК Україниокрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, до 08.02.2011 року є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Закон України від 11 січня 2011 року №2913-УІ «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя». яким ст. 61 ЄК Українидоповнено ч. 5, де передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації набрав чинності 8 лютого 2011 року

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі чч. 1 та 2 ст. 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Виклдаене кореспондується з правовою позицією ВСУ у справі № 6-2710цс15, оскільки відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) , земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Таким чином, земельна ділянка площею 0,0892 га, розташована в місті Павлограді по вул.Квіткова, 22, передана відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність в порядку приватизації рішенням сесії Павлоградської міської ради Дніпропетровської області від 13.06.2006 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку № 79062, виданий 03 серпня 2006 року є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 та не може бути предметом позову про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначене має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відносно земельної ділянки.

Даючи оцінку вимогам ОСОБА_1 відносно житлового будинку №22 по вул.Квіткова в м.Павлограді, судом встановлено, що 09 грудня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу будівельних матеріалів.

Повідомлення про початок будівництва до інспекції державного архітектурно- будівельного контролю Дніпропетровської області було направлене відповідачем ОСОБА_2 13.05.2013 року ДП №391 і розпочато будівництво житлового будинку за адресою: м.Павлоград, вул.Квіткова, 22.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», особа має право виконувати будівельні роботи після направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської області та надання дозволу на будівництво житлового будинку рішенням виконавчого комітету міської ради.

За період перебування у шлюбі з ОСОБА_1, відповідачем ОСОБА_1 з 26 листопада 1988 року по серпень 2011 року та до розірвання шлюбу 11 листопада 2011 року будівництво житлового будинку не велось.

Суд критично ставиться до показів свідків, допитаних в судовому засіданні, оскільки жодним з них не підтверджено факту будівництва будинку по вул.Квіткова, 22 в місті Павлограді, або обставини купівлі-продажу подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку як обєкту нерухомого майна.

Відповідно до ч.І статті 182 Цивільного кодексу України право власності на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації ( ч.2 ст.331, ч.4 ст.334 ч.З ст.З ЗК «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Відповідно до вимог ст. 331 ЦК Україниправо власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) та з моменту його прийняття до експлуатації і з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як зазначено у пункті 15 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (ст.331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законом порядку.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі, що узгоджується із висновками Верховного Суду України викладеними у Постанові від 12.10.2016 року по справі № 6-1587цс16, у якій також було наголошено на тому, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «обєкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «обєкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «обєкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину обєкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та від 07 вересня 2016 року.

Таким чином, враховуючи, що спірний обєкт незавершеного будівництва - житловий будинок №22 по вул.Квіткова в місті Павлограді не збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та не є обєктом спільної сумісної власності подружжя; відсутні правов підстави для задоволення позову і в цій частині.

Даючи оцінку вимогам щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу , суд виходить з ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами), вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.З статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Тобто, норми Закону передбачають визнання правочину недійсним лише на підставах, встановлених Законом. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Підстав, встановлених Законом для визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля «Шевролет-Такума», незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: буд.22 вул. Квіткова у місті Павлограді Дніпропетровської області не встановлено.

Окрім того, вимоги про витребування від ОСОБА_3 автомобіля «Шевролет Такума», від ОСОБА_4 земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: буд.22 вул. Квіткова у місті Павлограді Дніпропетровської області не підлягають задоволенню, з тих підстав, що відповідно до ст.ст. 386-387 ЦК України, право на витребування майна має лише власник цього майна.

Вказані обставини встановлені в судовому засіданні з урахуванням принципів закріплених ст.ст.58,59,60 ЦПК України щодо належності і допустимості доказів.

Питання про розподіл судових витрат вирішено в порядку ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 125, 208-210, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про розподіл майна та визнання договорів купівлі-продажу недійсними залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя І. С. Шаповалова