АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний № 752/5403/17-ц Головуючий в 1 інстанції - Колдіна О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.

при секретарі Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Класикбанк», третя особа без самостійних вимог: Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Класикбанк» Северин Юрій Петрович про визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Класикбанк» про визнання звільнення згідно наказу № 2-к від 18.08.2016 р. «Про звільнення працівників у зв'язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк» незаконним, стягнення відшкодування за вимушений прогул по причині затримки розрахунку при звільненні за 80 робочих днів в сумі 52573,60 гривень, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за серпень 2016 року в сумі 1135,05 гривень.

В ході судового розгляду, позивач та її представник уточнили предмет позову та просили визнати звільнення згідно наказу № 2-к від 18.08.2016 р. «Про звільнення працівників у зв'язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк» незаконним, стягнути середній заробіток у в зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні за 80 робочих днів в сумі 52573,60 гривень, компенсацію втрати частини заробітної плати за серпень 2016 року в сумі 1135,05 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 19.08.2016 р. була звільнена на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України в зв'язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк».

Зазначене звільнення вона вважає незаконним, оскільки, на думку позивача, Северин Ю.П., - як тимчасовий адміністратор ПАТ «Класикбанк», перевищив свої повноваження при видачі наказу № 31 «Про скорочення штату працівників».

В повідомленні Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів про наступне звільнення з 19.08.2016 р. було зазначено, що звільнення відбудеться в зв'язку з запровадженням тимчасової адміністрації на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, однак, така підстава, як запровадження тимчасової адміністрації, не є підставою для розірвання договору з ініціативи власника

Позивач зазначила, що після запровадження процедури ліквідації ПАТ «Класикбанк» з 12.08.2016 р. всі накази тимчасового адміністратора втратили чинність, а тому звільнення працівників в зв'язку з ліквідацією Банку, як зазначено в наказі про звільнення, повинно було бути проведено ліквідатором Банку з дотриманням процедури звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Оскільки така процедура не була дотримана, позивач вважає своє звільнення незаконним.

Крім того, в обґрунтування позову позивач зазначала, що при звільненні вона не отримала всі належні їй до виплати суми, у т.ч. заробітну плату за серпень 2016 р. в зв'язку з чим просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини заробітку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.08.2017 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Класикбанк», третя особа без самостійних вимог: Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Класикбанк» Северин ЮрійПетрович про визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку - відмовлено.

Не погодившись з таким та рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі посилалася на те, що при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права. Суд прийшов до помилкового висновку, що 09.08.2016 року з рахунку ПАТ «Класикбанк» було перераховано залишок коштів на спеціальний рахунок, оскільки це не відповідає фактичним даним оскільки процес ліквідації ПАТ «Класикбанк» розпочато тільки 12.08.2016 року і за даними із виписки особового рахунку з 12.08.2016 року по 06.09.2016 року лист про закриття рахунку направлено ПАТ «Класикбанк» і тільки 06.09.2016 року залишок коштів перераховано на спеціальний (накопичувальний) рахунок в НБУ. Тільки із цього рахунку можливо здійснювати виплати на проведення ліквідації. Тобто це свідчення того, що тільки з 06.09.2016 року у відповідача з'явилася можливість використання коштів для здійснення процесу ліквідації, а це в свою чергу підтверджує його вину в порушенні трудового законодавства при звільненні працівників. Судом першої інстанції не було надано оцінку діям відповідача: проводити скорочення працівників вже в серпні 2016 року, а не пізніше, коли з'являться кошти для проведення всіх гарантованих виплат. Помилковим є твердження суду першої інстанції, що спірні правовідносини регулюються виключно нормами ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - спеціального Закону), який є на думку суду пріоритетним для застосування до такого виду правовідносинах. Оскільки, кошти для виплат звільненим працівникам, відносяться до витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури , суд безпідставно не притягнув відповідача до відповідальності за порушення трудових прав позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача доводи скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів поданої скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі рішення Правління Національного банку України від 14.06.2016 р. № 67-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Класикбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14.06.2016 р. № 1004 щодо запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Класикбанк» на один місяць з 15.06.2916 р. до 14.07.2016 р. включно та делеговано повноваження тимчасового адміністратора банку Северин Юрію Петровичу.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.07.2016 р. № 1206 продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «Класикбанк» з 15.07.2016 р. до 14.08.2016 р. включно.

Також, відповідно до зазначеного рішення було продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Класикбанк» СеверинЮ.П. з 15.07.2016 р. до 14.08.2016 р. включно

Згідно рішення Правління Національного банку України від 11.08.2016 р. № 209-рш, а також рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 12.08.2016 р. № 1493 відкликано банківську ліцензію в ПАТ «Класикбанк» та розпочато процедуру ліквідації Банку уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк», яким призначено СеверинЮ.П.

В ході розгляду справи встановлено, що 17.06.2016 р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Класикбанк» Северин Ю.П. видав наказ № 31 про скорочення штату працівників в зв'язку з запровадженням тимчасової адміністрації у ПАТ «Класикбанк», відповідно до якого начальнику відділу по роботі з персоналом ОСОБА_3 доручено забезпечити попередження працівників про наступне звільнення в зв'язку з скороченням чисельності штату працівників, відповідно до п. 1 ст.40 КЗпП України, за два місяці до терміну звільнення; провести необхідні дії щодо вивільнення працівників ПАТ «Класикбанк» з 19.08.2016 р. з виплатою вихідної допомоги та відповідних грошових компенсацій.

17.06.2016 р. позивач була повідомлена про наступне звільнення в зв'язку з запровадженням тимчасової адміністрації ПАТ «Класикбанк» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 19.08.2016 р.

18.08.2016 р. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк» Северин Ю.П. був виданий наказ № 2-к про звільнення працівників в зв'язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк», відповідно до якого ОСОБА_1 була звільнена з посади заступника начальника Відділу статистичної та фінансової звітності з 19.08.2016 р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в зв'язку з ліквідацією.

Як зазначено в наказі, підставою є попередження працівників про вивільнення та наказ № 31 від 17.06.2016 р.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача в зв'язку з ліквідацією підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України не були дотримані вимоги ст.49-2 КЗпП України, оскільки в попередженні визначені інші підстави для подальшого звільнення ніж в наказі про звільнення. При цьому суд застосував положення ст.267 ЦК України та відмовив у задоволенні вимог позивача про визнання звільнення незаконним в зв'язку з пропуском нею строків звернення до суду з даними вимогами. Відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд виходив з того, що розрахунок при звільненні з позивачкою було проведено з дотриманням процедури, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що застосовується до правовідносин, що виникли між сторонами, а тому відсутня винна поведінка власника у проведенні з позивачем несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Колегія суддів вважає, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції було встановлено, що при звільненні позивача в зв'язку з ліквідацією підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України не були дотримані вимоги ст.49-2 КЗпП України, оскільки в попередженні визначені інші підстави для подальшого звільнення ніж в наказі про звільнення, однак суд застосувавши положення ст.267 ЦК України, відмовив у задоволенні вимог позивача про визнання звільнення незаконним.

Так, як апеляційна скарга позивача не містить будь-яких доводів та посилань на докази, які б доводили, що строк звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі вона пропустила з поважних причин, підстав для скасування рішення суду в цій частині колегія не вбачає.

Щодо вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Згідно зі ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Згідно з ч.1 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кошти одержані в результаті ліквідації та продажу майна банку спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: в другу чергу - грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

При цьому фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо так задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. До цих витрат, зокрема, належать витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку.

Аналіз вищевказаних норм закону свідчить про те, що виплати звільненим працівникам банку здійснюються протягом всього періоду ліквідації банку, але у межах черговості та кошторису витрат, затвердженого Фондом.

Судом першої інстанції було встановлено і це не заперечувалось позивачкою по справі, що наявні у відповідача кошти розподілялись пропорційно між всіма працівниками з моменту їх надходження і порушень в діях уповноваженої особи, щодо надання неправомірної переваги окремим працівникам судом встановлено не було.

З 01 вересня 2016 року до 14 грудня 2016 року заборгованість перед працівниками відповідачем була погашена, що підтверджується довідкою на а.с. 54. Позивачка по справі отримала кошти частинами : 9 278 грн. - 27.10.16 року, 10983 грн. - 10.11.16, 6276 грн.-30.11.16року , 7141 грн. 29 коп.- 13 грудня 16 року.

Кошти виплачувались по мірі їх накопичення в період ліквідації та порівну розподілялись між всіма працівниками.

З огляду на те, що кошти , які належали позивачці при звільненні , виплачувались в період ліквідаційної процедури, в передбаченому спеціальним Законом порядку, колегія суддів прийшла до висновку, що вина власника в затримці розрахунку при звільненні, за таких обставин відсутня.

Доводи скарги про те, що відповідач лише 06.09.2016 року отримав можливість розпоряджатись спеціальними коштами не спростовують вищенаведених висновків суду.

Посилання в скарзі на те, що спірні правовідносини не регулюються нормами ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - спеціального Закону), а регулюються ст. 117 КЗП П України, колегія суддів не приймає, так як на час проведення звільнення позивача, у ПАТ «Класикбанк» було введено тимчасову адміністрацію, процедура ліквідації розпочалась 12.08.2016 року, а тому заробітну плату 19.08.2016 року позивач могла вже отримати, лише в порядку, визначену спеціальним Законом, по мірі надходження коштів та їх розподілення.

Посилання позивача на те, що застосування судом до трудових відносин спеціального Закону є безпідставним, колегія суддів не приймає тому , що відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, а відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону, а тому суд прийшов до вірного висновку про застосування спеціального закону.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги доводи скарги про незастосування судом положень п. 3 ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» де зазначено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку, оскільки позивачем ставились вимоги не про стягнення заробітної плати, а про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку, що за своєю правовою природою є компенсаційними виплатами, які стягуються як міра відповідальності.

Посилання в скарзі на те, що відповідач не повинен був проводити звільнення до того моменту , поки не накопичить кошти на всі виплати працівникам, не ґрунтується на вимогах Закону. Не проведення звільнення працівників, зумовлювало б необхідність виплати їм заробітної плати за новий період, що лише б збільшувало кредиторську заборгованість відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги з врахуванням вищезазначених обставин, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: