Справа № 303/4760/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ОСОБА_1

при секретарі СОЧЦІ І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 липня 2017 року, -

встановила:

03.08.2016 ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. За кредитним договором від 24.11.2006 № 252/Св-06 Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого за договором про передачу активів та кредитних зобовязань, укладеним між НБУ, ТОВ «Укрпомбанк» і ПАТ «Дельта Банк» 30.06.2010, є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 30000,00 дол. США зі сплатою за нього 13,5% річних і строком по 23.11.2021. Виконання зобовязань позичальником було забезпечено іпотекою належних йому житлового будинку № 87 по вул. Чапаєва в с. Зняцьово Мукачівського району Закарпатської області та розташованої за цією ж адресою земельної ділянки, про що 24.11.2006 був укладений договір іпотеки № 252/Zквіп-06-01.

Банк свої зобовязання виконав, а позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 27.07.2016 складав 480441,12 грн, з яких борг за кредитом 353271,73 грн, борг за відсотками 78858,02 грн, пеня 48311,37 грн.

Посилаючись на ці обставини, на передбачене законом і договором право із метою дострокового повернення боргу вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття судовим порядком права власності на нього, позивач просив у рахунок погашення боргу за кредитним договором від 24.11.2006 № 252/Св-06 у розмірі 480441,12 грн, з яких борг за кредитом 353271,73 грн, борг за відсотками 78858,02 грн, пеня 48311,37 грн, звернути на його користь стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24.11.2006 № 252/Zквіп-06-01, а саме на будинок № 87 по вул. Чапаєва в с. Зняцьово Мукачівського району Закарпатської області і земельну ділянку за цією ж адресою, із такими характеристиками:

будинок літ. А, побудований із цегли та саману, розташований на земельній ділянці, загальна площа будинку становить 170,2 кв. м, житлова площа 97,3 кв. м, до будинку примикають літня кухня літ. Б, сараї літ. В, Г, споруди № 1-2, колодязь літ. Н, будинок належить іпотекодавцю-позичальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 01.09.2006 Мукачівською районною ДНК за реєстром № 1-2351, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданий ТОВ «Мукачівське районне БТІ та ЕО» за № 11714512 від 02.09.2006 (реєстраційний номер 15863261);

земельна ділянка площею 2500 кв. м, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер -00-006-0870, належить іпотекодавцю-позичальнику на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 031825, виданого 16.11.2006 на підставі рішення 3-ї сесії 5-го скликання Зняцівської сільської ради від 17.10.2006 № 61,

шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк» ();

визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на будинок і земельну ділянку, що за № 87 по вул. Чапаєва в с. Зняцьово Мукачівського району Закарпатської області.

Судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 13.07.2017 у позові відмовлено.

Позивач рішення суду оскаржив, вважає його незаконним і необґрунтованим внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Сторона зазначає, зокрема, що суд не захистив права кредитора який управі вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки судовим порядком шляхом визнання права власності на майно. Просить рішення скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та іншого законодавства щодо кредитних зобовязань, правочинів, іпотеки в редакції, що була чинною на час їх виникнення.

За приписами ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 572, 589, 590, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV), цивільні права та обовязки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобовязаний повернути кредитору заборговане, а той у разі порушення цього зобовязання вправі вимагати борг, за відповідних умов достроково, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки судовим порядком або за процедурою позасудового врегулювання на підставі договору, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого за договором про передачу активів та кредитних зобовязань, укладеним між Національним банком України, ТОВ «Укрпомбанк» і ПАТ «Дельта Банк» 30.06.2010, є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», за договором від 24.11.2006 № 252/Св-06 надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 30000,00 дол. США зі сплатою за нього 13,5% річних і строком по 23.11.2021 (а.с. 8-12, 17, 40-47).

На забезпечення виконання зобовязань позичальником банк 24.11.2006 уклав із ним іпотечний договір № 252/Zквіп-06-01, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 3869, на підставі якого прийняв у іпотеку належні іпотекодавцю житловий будинок № 87 по вул. Чапаєва в с. Зняцьово Мукачівського району Закарпатської області та розташовану за цією ж адресою земельну ділянку площею 2500,00 кв. м предмет іпотеки, який сторони оцінили у 252000,00 грн (а.с. 13-16).

Кредитний договір (п.п. 4.3.4., 6.2., 6.3.) та іпотечний договір (п.п. 1.1., 2.1.4., 4.1. та ін.) передбачають право кредитора-іпотекодержателя вимагати дострокового повного виконання зобовязання у разі його порушення боржником-іпотекодавцем, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір передбачає, зокрема, умови, які за своїм змістом зводяться до такого:

у випадку порушення іпотекодавцем-позичальником зобовязань за кредитним договором іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 4.2.);

таке звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4. договору (п. 4.3.);

у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1. договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги, зокрема, шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання; цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п. 4.4. пп. 4.4.1.);

у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (п. 4.5.).

Внаслідок порушення позичальником своїх зобовязань виникла заборгованість. Листом-вимогою від 27.08.2015 № 31.4-08/10010/15, надісланим 28.08.2015, ПАТ «Дельта Банк» вимагало сплатити прострочену (поточну) заборгованість за кредитним договором у розмірі 2705,12 дол. США та повідомило, що в разі несплати боргу вживатиме заходи для дострокового стягнення всього боргу за договором, який станом на 28.07.2015 складає 15513,78 дол. США, зокрема, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 29-34). Утім, доказів одержання адресатом цієї вимоги в справі немає.

Станом на 27.07.2016 банк визначив заборгованість у гривневому еквіваленті в розмірі 480441,12 грн, з яких борг за кредитом 353271,73 грн, борг за відсотками 78858,02 грн, пеня 48311,37 грн (а.с. 26-28).

Ґрунтуючись на положеннях закону та договорів щодо права дострокового стягнення всього заборгованого у разі порушення кредитних зобовязань позичальником, кредитор прийняв рішення в рахунок погашення боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності. Позивач виходив з того, що відповідно до Закону № 898-IV:

сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору; таке врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі; це застереження визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону, яким може бути передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону (ст. 36);

іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності (ст. 37).

Позивач зазначав, що оскільки можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем за рішенням суду не виключаються, то в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель управі відповідно до ст. 16 ч. 2 ЦК України вимагати застосування його судом. Як на безпосередні підстави для задоволення позову кредитор послався на пункти 4.3., 4.4. іпотечного договору.

Таким чином, позивач поставив питання про набуття у власність предмета іпотеки внаслідок вчинення правочину, на його підставі, проте, одночасно, із застосуванням судової процедури для реалізації свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки у вищезазначений спосіб. Тим часом, дії позивача, спрямовані на реалізацію права на звернення стягнення на предмет іпотеки саме в такий спосіб, не узгоджуються із законом.

Передусім, якщо йдеться про відчуження майна, перехід права власності на нього на підставі договору, що саме і має місце згідно із правовою позицією позивача, то мають бути дотримані всі необхідні для правомірності такого правочину умови та вимоги, що встановлені законом і договором, безвідносно до того, здійснюється такий перехід права власності в позасудовому порядку чи шляхом ухвалення у разі наявності для того підстав рішення судом, позаяк через судове рішення реалізуються саме погоджені сторонами умови договору.

За змістом положень ст. 6 ч.ч. 1, 3, ст. 8 ч. 1, ст.ст. 179, 202, 203, 316, 328, 509, 524, 533, 591, 629-629, 632, 638, 640, 655, 691, 692, 1054 ЦК України, договір про набуття кредитором-іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення на нього з метою погашення кредитної заборгованості та відповідних розрахунків із боржником-іпотекодавцем передбачає встановлення в договорі ціни майна, що відчужується. Ціна є істотною умовою договору, щодо якої має бути досягнута встановленим порядком згода між сторонами, з урахуванням якої здійснюються розрахунки між ними та за якою майно відчужується і, відповідно, набувається у власність. Окрім цього, ціна (початкова ціна) предмета іпотеки є обовязковим елементом як позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки судовим порядком, так і відповідного рішення суду (ст. 39 Закону № 898-IV).

Вимог закону кредитор не дотримався, не визначив ціну предмета іпотеки, не зазначив ціну предмета іпотеки, на який просив звернути стягнення, у прохальній частині позовної заяви, не вносив до заяви змін у подальшому, чим визначив предмет позову та межі судового розгляду, за які не вправі виходити суди першої та апеляційної інстанцій (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Наведені вище обставини та правова конструкція, яку для набуття майна у власність обрав позивач, вже самі по собі унеможливлювали встановлення цього права судовим порядком із дотриманням закону та задоволення позову шляхом визнання права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вищевказані й інші положення Закону № 898-IV та іпотечного договору у їх взаємозвязку передбачають процедуру саме позасудового врегулювання питання на підставі договору (іпотечного застереження) і не повязують реалізацію прав кредитором у такий спосіб із зверненням до суду, не передбачають ухвалення судом рішення з цього приводу. Відповідні умови іпотечного договору є чіткими, позивач не був позбавлений права і можливості застосувати їх встановленим порядком із дотриманням законних прав боржника. Ці істотні обставини позивач залишив поза увагою.

Верховний Суд України у постанові від 30.03.2016 у справі № 6-1851цс15 сформулював правову позицію, згідно із якою:

порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. 335 і ст. 376, а у всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (ст. 328 ч. 1);

ст. 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у раз втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За змістом цієї правової позиції, застосованої в спорі судом першої інстанції, звернення іпотекодержателя до суду з позовом до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на це майно на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) не є належним способом захисту права.

Заперечуючи проти такого вирішення справи, позивач в апеляційній скарзі послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016 (справа № 6-1219цс16), про те, що установивши за аналогічних тим, що і в цій справі, обставин факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором суд невірно вирішив спір по суті, не захистивши порушені права кредитора щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою. Проте, сторона не врахувала дійсного змісту вказаної постанови, який повністю підтверджує висловлену раніше і наведену вище правову позицію та вказує на те, що суд неправильно застосував у відповідній справі норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобовязань, забезпечених іпотекою.

Тобто, дійсний зміст постанови в справі № 6-1219цс16 апелянтом перекручений, що підтверджується й правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27.09.2017 у справі № 6-2853цс16, де підтверджено попередні правові позиції, зафіксовано відповідність позиції, висловленої в постанові від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, раніше сформульованим позиціям, а також прямо вказано, що зазначені правові позиції не надають кредитору право звернення до суду всупереч умовам кредитних та/або іпотечних договорів.

Апеляційний суд не має підстав для відступу від правових позицій, які вказують на неналежність обраного позивачем способу захисту права та на необґрунтованість позову, як не мав таких підстав і суд першої інстанції (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, позивач діючи у спірних відносинах і в процесі на власний ризик, розпоряджаючись на свій розсуд своїми цивільними та процесуальними правами та здійснюючи своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), предявив позов та сформулював вимоги без урахування дійсних обставин справи, положень договору і закону. З огляду на такий спосіб дій позивача, про виконання ним обовязку щодо належного доказування позову (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України) вже не йдеться.

Відтак, з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 ЦПК України та на підставі ст. 308 цього Кодексу апеляцію, доводи якої правильності по суті та законності рішення суду не спростовують, слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді