АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/8526/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22-ц/774/609/К/17 ОСОБА_1
Категорія 33 ( I ) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України /далі Казначейство/, третя особа прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що ним було придбано автомобіль БМВ-3201 1993 року випуску у громадянки ОСОБА_5 на підставі довіреності, завіреної нотаріусом. Видача довіреності фактично свідчить про прихований договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки при передачі автомобіля були сплачені кошти в розмірі його вартості.

17.02.2002 року старшим слідчим Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа №51021320 у відношенні позивача за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, пізніше було предявлено обвинувачення за ч.4 ст.190, ч.3 ст.289 КК України. Підставою для порушення даної кримінальної справи стала продаж позивачем, на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_6, автомобіля марки БМВ -3201 1993 року випуску, власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу уже була не ОСОБА_7 а ОСОБА_8 Через три дні йому було предявлено обвинувачення та допитано в якості підозрюваного, а кримінальну справу передано до суду. Рішенням Саксаганського районного суду м ОСОБА_9 від 10 січня 2003 року угода між позивачем та ОСОБА_8 була визнана недійсною, але довіреність не визнавалась недійсною. Позивач, також зазначає, що в ході слідства автомобіль був вилучений після того як позивач продав його ОСОБА_10 за 37 тисяч грн., в звязку з чим він був вимушений ці кошти повернути ОСОБА_10 в якості добровільного відшкодування шкоди за предявленим цивільним позовом в рамках кримінальної справи. В грудні 2014 року позивачеві стало відомо, що кримінальна справа відносно нього закрита. 05.02.2015 року слідчим було видано постанову про закриття кримінального справи, в звязку з відсутністю складу злочину.

Вищезазначені, незаконні дії завдали позивачеві значну матеріальну шкоду на загальну суму 187538 грн. (проіндексована сума повернення позивачем вартості автомобіля БМВ), в звязку з чим останній був вимушений звернутися до суду та після уточнення позовних вимог, просив стягнути вказану суму з відповідача на свою користь.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2016 року, в якому виправлено описку ухвалою суду від 19 січня 2017 року, позивачу відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи.

Зазначає, що 17.02.2002 року була порушена кримінальна справа № 51021320 у відношенні позивача за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, пізніше було предявлено обвинувачення за ч.4 ст.190, ч.3 ст.289 КК України.

В грудні 2014 року позивачу стало відомо, що кримінальна справа відносно нього закрита. 05.02.2015 року слідчим було видано постанову про закриття кримінального справи, в звязку з відсутністю складу злочину.

Зазначає, що в ході слідства автомобіль був вилучений після того як позивач продав його ОСОБА_10 за 37 тисяч грн., в звязку з чим він був вимушений повернути ці кошти ОСОБА_10 в якості добровільного відшкодування шкоди за предявленим ним цивільним позовом в рамках кримінальної справи.

Вважає, що у звязку з незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури позивач незаконно знаходився під підпискою про невиїзд протягом 13 років та змушений був повернути вартість автомобіля і фактично на дану суму позивачеві спричинено матеріальну шкоду, яка, відповідно до вимог ст. 1176, 1166 ЦК України має бути відшкодована позивачеві з урахуванням індексу інфляції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.02.2002 року старшим слідчим Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа №51021320 у відношенні позивача за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, пізніше було предявлено обвинувачення за ч.4 ст.190, ч.3 ст.289 КК України.

Відповідно до протоколу про виїмку від 17.04.2002 року було здійснено виїмку автомобіля БМВ-3201, 1993 року випуску, кузов №WBABF11020J, чорного кольору,без державних реєстраційних номерів, у присутності понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Згідно постанови про залучення речових доказів від 26.04.2002 року, даний автомобіль визнано речовим доказом.

Постановою слідчого Дзержинського РО КГУ від 05.12.2002 року ОСОБА_12 порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ч.3 ст.289 КК України, громадянина ОСОБА_10 визнано потерпілим, цивільним позивачем.

ОСОБА_10 ОСОБА_13 під час розгляду кримінальної справи подав цивільний позов, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 Абелькадер на його користь матеріальну шкоду в розмірі 37000 грн. та моральну шкоду в розмірі - 10000 грн. (кримінальна справа №1-60/05 т.3 а.с.46-47)

Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 24.03.2005 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_2 Абелькадер за ст. ст. 190 ч.4, 289 ч.3, 358 ч.3 КК України було направлено на додаткове розслідування для зясування обставин, зазначених в описовій частини постанови.

Постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_14 кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002455 від 01.09.2014 року, від 22.01.2016 року, закрито у звязку з відсутністю в діяннях ОСОБА_2 Абелькадер складу кримінального правопорушення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для відшкодуванню позивачеві матеріальної шкоди в розмірі 37000 грн. та з урахуванням індексу інфляції - 187 538 грн., передбачених нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що громадянинові відшкодовуються заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Статтею 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до п. 8 Порядку про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", згідно з частиною 1 ст.4 Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Згідно зі ст.1 ч.1 п.1, 3, ст.2 ч.1 п.2, ч.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст.1176 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом крім виправдувального вироку суду, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Приписами ч. 2 ст. 3 цього Закону встановлено що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом,вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Відповідно до ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачені в частинах 1-5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, передбачених нормами ст.ст.1166,1167 ЦК України.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, підставою звернення позивача із позовом є його твердження про вимушене відшкодування матеріальної шкоди в рамках цивільного позову громадянина ОСОБА_10, внаслідок чого позивач сплатив 37 тисяч грн. за автомобіль, який було вилучено слідчим та визнано речовим доказом по кримінальній справі.

Статті 1173, 1174 ЦК України передбачають спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Згідно ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Крім того, відповідно до ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1,3,4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові саме незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Проте, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження правових підстав сплати ним 37 000 грн. громадянину ОСОБА_10

Також колегія суддів зауважує на тому, що матеріалами справи не підтверджено перехід права власності на спірний автомобіль до позивача, оскільки позивач розпоряджався ним на підставі доручення, яке не є правочином купівлі-продажу автомобіля, що підтверджує право власності позивача на спірний автомобіль.

За правилами ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16,386,391 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 3 ч.1 ст.208 ЦК України передбачена необхідність вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В даному випадку матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження набуття позивачем права власності на спірний автомобіль, що надавало б йому право розпоряджатися ним.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.п.2,7,8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі Правила державної реєстрації та обліку автомобілів), затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року, (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обовязковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Відповідно до п.7 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи або їх представники (далі власники) зобовязані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Проте в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем було зареєстроване право власності на спірний автомобіль в установленому Законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що 17.02.2002 року була порушена кримінальна справа № 51021320 у відношенні позивача за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, пізніше було предявлено обвинувачення за ч.4 ст.190, ч.3 ст.289 КК України. В грудні 2014 року позивачу стало відомо, що кримінальна справа, відносно нього закрита. 05.02.2015 року слідчим було видано постанову про закриття кримінального справи, в звязку з відсутністю складу злочину колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані обставини встановлені судом першої інстанції, не оспорюються сторонами та не є підставою для задоволення позову про відшкодування матеріальної шкоди.

Не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що в ході слідства був вилучений автомобіль, після того як позивач продав його ОСОБА_10 за 37 000 грн., в звязку з чим він був вимушений повернути ці кошти ОСОБА_10 в якості добровільного відшкодування шкоди за предявленим ним цивільним позовом в рамках кримінальної справи, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено правових підстав переходу до нього права власності на спірний автомобіль, оскільки довіреність не є підтвердженням та підставою переходу до нього права власності на спірний автомобіль.

Вище наведеним спростовуються й доводи апеляційної скарги про те, що у звязку з незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури позивач незаконно знаходився під підпискою про невиїзд протягом 13 років та змушений був повернути вартість автомобіля і фактично на дану суму позивачеві спричинено матеріальну шкоду, яка, відповідно до вимог ст. 1176, 1166 ЦК України має бути відшкодована позивачеві з урахуванням індексу інфляції.

Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України, проте позивачем не надано доказів, на які він посилається, як на підстави задоволення позову про відшкодування матеріальної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б спростували встановлені обставини справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: