Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1620/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № ZRZOAE00003978 від 19.06.2007 року, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 19.06.2007 року між ним Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» було укладено вказаний кредитний договір, відповідно до умов якого, банк надав йому кредитні кошти в сумі 18 844,52 доларів США, з кінцевим строком повернення до 18.06.2012 року. Відповідно до п.7.1. зазначеного договору щомісяця Позичальник повинен сплачувати платіж у сумі 355,15 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. Вказував, що він умови кредитного договору виконував добросовісно та у визначені строки вносив відповідні платежі на погашення кредиту, заборгованості не мав, а навпаки (за його підрахунками) утворилася переплата за договором. Крім того зазначав, що Банком, без його повідомлення та в порушення умов договору неодноразово підвищувалася процентна ставка та незаконно нараховувалася пеня і штрафи за зазначеним кредитним договором, а звідси протиправно систематично формувалася неіснуюча заборгованість. Оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, Банком не було повідомлено його як позичальника в письмовій формі про умови надання кредиту, не надано інформацію про умови кредитування, у спірному кредитному договорі відсутній графік щомісячного внесення конкретних платежів, вважає що вказаний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Також вважає несправедливими умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у вказаній валюті та свідчить про захист інтересів лише Банку.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю вимог.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обгрунтування апеляційної скарги зводяться до того, що Банком не було надано суду належних та достатніх доказів того, що позивачем фактично було отримано кредитні кошти та інформування позичальника в письмовій формі про умови надання та загальну вартість кредиту, а відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позовних вимог.

Сторони до суду апеляційної інстанції не з'явились, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про що свідчать поштові відправлення про вручення судових повісток, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляли.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.197 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено перелік умов чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись до суду з вимогою визнати кредитний договір № ZRZOAE00003978 від 19.06.2007 року недійсним, ОСОБА_1, посилався на порушення банком положень Закону України «Про захист прав споживачів», а саме зазначив, що банком не надано сукупну вартість кредиту, графік погашення заборгованості по кредиту щомісячно із зазначенням розміру, що призвело до фінансових маніпуляцій зі сторони кредитодавця у формі підвищення процентної ставки в односторонньому порядку по валютному кредиту. Таким чином відповідач порушив положення згаданого закону щодо доброчесності здійснення підприємницької діяльності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог.

Судом встановлено, що 19.06.2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») було укладено кредитний договір № ZRZOAE00003978 у вигляді не поновлювальної лінії на суму 18 844,52 доларів США, а саме - на купівлю автомобіля 14800,00 доларів США, 6,77 доларів США для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно доп.1.2 та 3237,50 доларів США на сплату страхових платежів у порядку визначеному п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору, зі сплатою за користування кредитом 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту 0,84% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту, та з кінцевим строком повернення до 18.06.2012 року.

Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу , період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені в розділі 7 цього Договору.

Відповідно до п.7.1. кредитного договору щомісяця Позичальник повинен сплачувати щомісячний платіж у сумі 355,15 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 11-13).

Із матеріалів справи вбачається, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивачем не доведено порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, так як зазначена інформація перебуває у загальному доступі. Разом із тим, ОСОБА_1, отримавши кредит, виконував умови оспорюваного кредитного договору та сплатив банку 19406,23 доларів США, таким чином визнавши факт укладення договору.

Відповідно до п. «д» ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення ЗУ «Про захист прав споживачів» не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-134цс15).

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 цього Закону інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 названого Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримав кредит та вніс на його погашення 19406,23 доларів США, чого сама не заперечує.

Таким чином, на момент укладення договору сторону досягли згоди щодо усіх істотних умов договору та підписали його, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч.6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не скористався своїм правом відкликання згоди на укладення кредитного договору у встановленому законом порядку і погодився з усіма умовами кредитування, підписавши договір.

З огляду на викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі у цій частині є безпідставними.

Позивач також посилався на порушення Банком його прав як споживача у відносинах із ПАТ КБ «ПриватБанк» по цьому ж кредитному договору, так як умови спірних кредитних відносин є несправедливими, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг.

Так, відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливість умов договору тягне його недійсність, якщо тільки умови такого договору всупереч принципу добросовісності призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Виходячи із положень ст.ст. 617, 625 ЦК України , добросовісний боржник у зобов'язанні має розраховувати на те, що він несе відповідальність за порушення зобов'язання внаслідок відсутності коштів і неможливості їх отримати в необхідній сумі для покриття боргу.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначені ризики, які має нести банк, і для запобігання яким він має вживати всіх можливих заходів, але серед цих ризиків відсутні ризики позичальника (боржника), пов'язані з девальвацією національної валюти.

Згідно з ст.ст. 12, 627 ЦК України позичальник укладає договір на свій розсуд, страх і ризик. Таким чином, ризик знецінення національної валюти поза волею сторін договору з огляду на обов'язок позичальника за ст. 1046 ЦК України повернути таку ж кількість речей, якими ст. 193 ЦК України визнає й іноземну валюту, має нести саме позичальник.

Позивач підписав кредитний договір і сплачував кошти на погашення заборгованості протягом тривалого часу, що свідчить про його згоду із запропонованими Банком умовами надання фінансового інструменту для споживчих потреб. Доказів того, що волевиявлення позивача не було вільним, не відповідало його внутрішній волі або про те, що він не мав необхідного обсягу дієздатності на момент укладення договору матеріали справи не містять.

Доводи в апеляційній скарзі про відсутність, зокрема, оригіналів повідомлення споживача у письмовій формі про кредитні умови, форми його забезпечення, відсутність оригіналу графіку платежів, не можуть вплинути на дійсність кредитного договору, оскільки їх відсутність пов'язана із закінченням терміну зберігання, про що вказує відповідач, а порядок отримання кредиту, його умови, порядок розрахунків містяться також у самому кредитному договорі, який позивач виконував, що свідчить про його обізнаність з умовами надання та погашення кредиту. Саме виконання позивачем умов кредитного договору, на які він погодився, свідчить про надання йому, як споживачеві, інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, які передували укладенню договору.

Посилання в апеляційній скарзі на несправедливість умов кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у вказаній валюті, також є безпідставним.

Так, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про національний банк», визначаючи національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відтак, визначення грошового зобов'язання в кредитному договорі в іноземній валюті не суперечить законодавству України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді