Справа № 236/3128/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2017 м. Лиман

Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Шаньшиної М.В.

за участю секретаря Ковнєрової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман цивільну справу за заявою окремого провадження ОСОБА_1, заінтересована особа: Лиманський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

31.10.2017 ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті свого батька ОСОБА_2. Заявник повідомляє, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Кіровськ Луганської області помер її батько - ОСОБА_2 Заявник отримала на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 медичне свідоцтво про смерть № 225 від ІНФОРМАЦІЯ_4, видане Державною установою "Кіровська центральна міська багатопрофільна лікарня" ЛНР.

ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою із зони проведення АТО та на теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. 30.10.2017 вона звернулася до Лиманського МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, із заявою про реєстрацію факту смерті ОСОБА_2, однак територіальним органом ДРАЦС було повідомлено про неможливість здійснити державну реєстрацію факту смерті фізичної особи з причини відсутності у заявника необхідних медичних документів, встановленої законодавством України форми. У зв'язку із цим вона не може зареєструвати смерть свого батька та реалізувати спадкові права.

З огляду на це, ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду задля встановлення факту смерті свого батька ОСОБА_2 із заявою в порядку окремого провадження, просить встановити факт смерті фізичної особи у певний час.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з*явилася, просить справу розглянути без її участі, свою заяву підтримала, просить її задовольнити, про що суду надала відповідну заяву (а.с. 18).

Заінтересована особа: Лиманський МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом (а.с. 17); заінтересованою особою не направлено свого представника для участі в судовому засіданні, подано заяву про розгляд справи без участі такого представника; заперечень проти задоволення заяви заінтересованою особою висловлено не було (а.с. 19).

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини.

Відповідно до наданої заявником копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_2, є батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою із зони проведення АТО та на теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

ОСОБА_2, громадянин України, народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року в м. Мічуринськ Тамбовської області, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8), має ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (а.с. 9).

З причини ішемічної хвороби серця з гіпертонією ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 помер у м. Кіровськ Луганської області;факт смерті відображено в наданих заявником: медичному свідоцтві про смерть № 225 від ІНФОРМАЦІЯ_4, яке видане Державною установою "Кіровська центральна міська багатопрофільна лікарня" ЛНР (а.с. 12) , свідоцтві про смерть НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_4, яке видане відділом запису актів громадянського стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР (а.с. 11), а також заявник надала до суду фотознімки поховання з інформаційною табличкою (а.с. 13), дані документи видані на території тимчасово непідконтрольній державній владі України. Суд не сприймає ці документи як допустимі докази з огляду на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», але звертає увагу на їхній зміст, оскільки викладена в них інформація підтверджується іншими доказами по справі.

Разом із тим, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема висновки у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey»,«Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. The Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на території, контрольованій не визнаним на міжнародному рівні державним утворенням.

ОСОБА_1 зверталася до Лиманського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області 30.10.2017 із заявою про реєстрацію факту смерті свого батька, однак орган ДРАЦС листом від 30.10.2017 № 15.37-5-2341 повідомив про неможливість здійснення реєстрації цього факту через невідповідність поданих медичних документів встановленій законодавством України формі, неможливість прийняття до розгляду документів, виданих підприємствами, установами, організаціями на тимчасово непідконтрольній українській владі території Луганської області (а.с. 10).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст.256 ЦПК України встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом ДРАЦС зареєструвати факт смерті; датою смерті у цих випадках є встановлена судом у рішенні дата фактичної смерті. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_2, про що на тимчасово непідконтрольній українській владі території - Державною установою "Кіровська центральна міська багатопрофільна лікарня" ЛНР ІНФОРМАЦІЯ_4 було видане медичне свідоцтво про смерть № 225 (а.с. 12).

Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території Луганської області та вихід частини території області (в тому числі м. Кіровськ) з-під контролю державної влади України.

Нормами ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено період проведення антитерористичної операції як час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; визначено територію проведення антитерористичної операції як територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі на території м. Кіровськ Луганської області.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їхні посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків.

Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному судочинству, суд за таких обставин вважає обґрунтованим твердження заявника про неможливість отримання на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, документів, що підтверджують факт смерті за формою, встановленою чинним законодавством України, на теперішній час з об'єктивних причин.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Підрозділом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (зі змінами) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для заявника ОСОБА_1 від встановлення факту смерті її батька в певний час залежить подальша реєстрація факту смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 в порядку окремого провадження про встановлення факту смерті особи в певний час підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 208-223,256-259, 367 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву окремого провадження ОСОБА_1, заінтересована особа: Лиманський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 року в м. Мічуринськ Тамбовської області, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Кіровськ Луганської області, у віці 78 років.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі, якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду відповідно до ст. ст. 257-1, 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню; оскарження цього рішення не зупиняє його виконання.

Суддя -