У Х В А Л А

23 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року та відмовлено у відкритті провадження у справі.

У серпні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_7 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 512- 519 та 1077 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року й постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (справа № 3-226гс16) та від 25 травня 2016 року ( № 3- 477 гс 16) в яких, на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, на підставі наданих сторонами доказів, встановивши, що ОСОБА_6 правомірно набуто право вимоги грошових коштів до ОСОБА_4, отриманих від ОСОБА_8 за договором позики, враховуючи недоведеність позивачем наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та виходячи з положень статей 203, 215, 626, 628 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання договору про відступлення права вимоги, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 недійсним.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції і направив справу на новий розгляд з передбачених статтею 338 ЦПК України підстав порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння постанові від 25 травня 2016 року (справа № 3-477гс16 ) Верховний Суд України у справі про стягнення суми дійшов висновку про те, що одним із суб'єктів правовідносин, які виникають на підставі договору факторингу (фінансування відступлення права грошової вимоги) відповідно до частини третьої статті 1079 ЦК України (як і кредитодавцем у кредитному договорі згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України) може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції.

У постанові від 13 квітня 2016 року (справа № 3-226гс16) Верховний Суд України у справі про визнання недійсним договору відступлення права вимоги дійшов висновку про те, що позивач вправі звертатися із позовом про визнання договору недійсним відповідно до положень частини третьої статті 215 ЦК України у разі якщо банк визнано кредитором у провадженні про банкрутство заводу, то участю у зборах кредиторів, зокрема тих кредиторів, вимоги яких визнано на підставі договору, який не відповідає вимогам закону та прямо порушує майнові інтереси позивача.

Отже, порівняння наданих постанов Верховного Суду України зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк