Провадження № 2/638/1825/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого - судді Шишкіна О.В.,

при секретарі Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 28.07.2012 року, який було розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18.12.2013 року. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Впродовж спільного проживання відносини між подружжям поступово погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбу. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникали сварки. Відповідач зловживає спиртними напоями та, коли знаходився у стані алкогольного сп'яніння, неодноразово влаштовував сварки, що нерідко закінчувалось побиттям позивача. Вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.11.2013 року встановлено, що ОСОБА_2, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння в ході лайки, на ґрунті неприязнених стосунків, схопив позивача руками за волосся, став наносити удари ногами, руками по різним частинам тіла, а також кулаком в обличчя. Вказаним вироком відповідача визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.125 КК України. Також зазначила, що на даний час дитина ОСОБА_3 проживає разом із нею та її новим чоловіком ОСОБА_4, з яким 14 жовтня 2014 року було укладено шлюб і який фактично замінив дитині батька, займався його вихованням, матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток, та в майбутньому має намір його всиновити. Також з ОСОБА_4 позивач має спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. В свою чергу відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Крім того, відповідач умисно чинить перешкоди щодо організації відпочинку дитини шляхом ненадання дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 26.06.2015 року позовні вимоги щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди

батька було задоволено. Судом встановлено, що відповідач, без пояснення причини, відмовляється надати нотаріально оформлений дозвіл на тимчасову поїздку сина за територію України. В судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач зловживає своїм правом надання дозволу на виїзд дитини за межі України. Разом із тим, здійснити відпочинок з дитиною не вдалося через малий нестачу часу для оформлення документів для виїзду у зазначений термін. Зазначила, що відповідач ніколи не цікавився ані життям, ані побутом, ані вихованням, ані здоров'ям дитини, фактично використовуючи дитину лише як спосіб впливу на позивача. В свою чергу позивач ніколи не чинила відповідачу перешкод в участі у вихованні дитини, її утримання тощо. Адреса проживання позивача відповідачу достовірно відома, як і номери засобу зв'язку. Вважає, що наявність судимості у відповідача може негативно вплинути у майбутньому на вибір професії дитиною.

Представником відповідача надано до суду письмові заперечення, згідно яких позовні вимоги останній не визнає. В обґрунтування своїх заперечень, представник посилається на те, що 25.03.2016 року рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено у повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06.09.2016 року вказане рішення залишено без змін. Повторний позов позивача не містить на думку представника відповідача ніяких нових обставин, а тому не підлягає задоволенню. Крім того, зазначає, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.04.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановленні порядку його виховання частково задоволені. Вказаним рішенням суд зобов'язав ОСОБА_1 надавати можливість ОСОБА_2 спілкуватися з дитиною. Рішення набуло чинності та судом видано виконавчий лист. Вказані рішення ухвалювались з урахуванням висновків управління служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради.

В судовому засіданні позивач, представники позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові. Позивач додатково пояснила, що відповідач постійно бив її, навіть коли вона була вагітна та у лікарні на другий день після пологів. Після народження дитини місяць відповідач добре до неї відносився, допомагав з дитиною. Коли позивач жила окремо від відповідача, вона просила останнього прийти до дитини, допомогти їй, однак замість спілкування з дитиною відповідач обирав провести час зі своїми друзями. Після зміни позивачем місця проживання відповідач навіть не цікавився життям дитини, хоча номер телефону позивача знав. Вважає, що у відповідача немає нормального відношення до дитини, він йому не потрібен, оскільки він не приходив до дитини, хоча йому перешкод у цьому ніхто не чинив. Лише двічі відповідач приходив за місцем проживання позивача та нової родини. Один раз рішення суду не набуло чинності, вони з відповідачем обговорили організаційні питання щодо спілкування його з дитиною, а другого разу відповідач прийшов вранці у вихідний день у стані алкогольного сп'яніння, до дитини його не пустили у такому стані. Після цього відповідач більше не приходив ні за місцем проживання дитини, не підходив до дитини на вулиці, не запрошував дитину на відпочинок. Дитиною при розмові телефоном відповідач не цікавиться, більше свариться з позивачем, погрожує, лається на чоловіка позивача, її батька. Крім того, матеріальної допомоги не надає дитині, його утримує позивач власними коштами, її батьки та новий чоловік. Якісь кошти перераховував батько відповідача, однак позивач ці кошти не отримувала, оскільки вони не від відповідача. На аліменти не подавала позову. Не цікавиться станом здоров'я дитини, хоча ОСОБА_3 хворіє на атопічний дерматит та у нього зайва хорда у серці, яка створює шуми. Це спадкова хвороба, однак за нею необхідно слідкувати, займатися спортом.

Представник позивача в судовому засіданні додатково зазначив, що позивач повторно звернулася з даним позовом, оскільки з моменту ухвалення попереднього судового рішення суттєво змінилися обставини, надано висновок Управлінням служб у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, на теперішній час він не спілкується з дитиною, йому в цьому ніхто не перешкоджає. Теперішній чоловік

позивач має намір всиновити дитину, щоб створити повноцінну сім'ю заради інтересів дитини.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог позову заперечував, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що всі викладені у позові обставини існували до розірвання шлюбу та були предметом розгляду у першій справі при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2. Нових обставин суду не надано. Зазначив, що коли вирішувалось питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, позивачка сама відмовилась піти до нотаріальної контори. Гроші, які були перераховані на ім'я позивача батьком відповідача, вона навмисно не отримувала. Починаючи з 2013 року відповідач надсилає перекази позивачці, однак вона їх не отримує. Крім того, вказує, що позивач мешкає у будинку, що охороняється та відповідача до квартири позивача не пропускають. 20.10.2016 року відповідачем отримано виконавчий лист щодо визначення порядку спілкування з дитиною. Все це свідчить, що відповідач не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому представник відповідача не зміг пояснити суду коли відповідач останній раз бачився із дитиною.

В судовому засіданні 28.12.2016 року відповідач ОСОБА_2 проти вимог позову заперечував, пояснив, що дитину йому не дають, аліменти сплачує. Вважає, що підстав для позбавлення батьківських прав немає. Також пояснив, що приходив за місцем проживання позивача та її родити рази чотири, щоб побачити дитину, однак два рази йому позивач відмовила у побаченні з дитиною. Два інших рази його не пропустила охорона, просто відмовляла пропускати, силою пройти не намагався. Гроші надсилав позивачу 2-3 рази на свята по 2000-3000 грн. на новий рік, день народження. Особисто дитину не вітав зі святами, оскільки йому не давали це зробити. Зауважив, що спиртними напоями не зловживає, на обліку на нарколога чи психолога не перебуває, до адміністративної відповідальності притягався один раз за ч.1 ст.130 КУпАП, кредитів не має. Щодо дитини знає, що син ОСОБА_3 до дитячого садка не ходить, захворювань немає ніяких, бажає приймати участь у вихованні дитини, однак бачив дитину останній раз коли позивач переїжджала на з'ємну квартиру, потім ще пару разів ходив до неї додому, доки вона не почала зустрічатись із ОСОБА_4. Крім того бачив дитину 7-8 місяців потому у машині, коли вона проїжджала. Якихось інших спроб побачитися з дитиною відповідач не здійснював, щось постійно перешкоджало йому. На даний час мешкає сам, родини немає, зустрічається з дівчиною, дітей немає інших.

В подальшому в судові засіданні відповідач та його представник не з'являлись, про розгляд справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений своєчасно, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Управління служб, при винесенні рішення просив враховувати інтереси дитини, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв'язку, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Цей факт підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 02.04.2013

року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

З матеріалів позову вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2, виданого 14.10.2014 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 14. жовтня 2014 року уклали шлюб, про що внесено відповідний актовий запис №916. Після укладення шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_1.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Цей факт підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого 28.05.2016 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю та бабусею у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_6, мами позивача. Цей факт підтверджується довідкою №1320 від 02.02.2016 року, наданою головою ВК «ЖЕК «Новобуд-Комфорт».

З пояснень позивача також вбачається, що за вказаною адресою також мешкають ОСОБА_4, чоловік позивача, та ОСОБА_5, син позивача.

ОСОБА_1 в позові зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Крім того, відповідач умисно чинить перешкоди щодо організації відпочинку дитини шляхом ненадання дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення.

Згідно листа №620 від 20.07.2015 року, наданого головним лікарем ХМДП №4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в поліклініці з 03.06.2014 року. Під час перебування під наглядом, задля піклування про здоров'я ОСОБА_3, до закладу з дитиною звертались мати ОСОБА_1. При зверненні на прийом до лікаря в поліклініку, при огляді дитини вдома за викликом знаходилась мати. Здоров'ям хлопчика опікується мати ОСОБА_1.

Згідно листа від 30.09.2016 року, наданого головним лікарем ХМДП №4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає за адресою АДРЕСА_1, знаходиться під наглядом фахівців поліклініки з червня 2014 року. За період спостереження до медичного закладу з дитиною зверталась мати - ОСОБА_1. З травня 2016 року хлопчик приходив до лікаря-педіатра дільничного у супроводі чоловіка, який називався його відчимом.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 26 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька було задоволено. Судом встановлено, що відповідач, без пояснення причини, відмовляється надати нотаріально оформлений дозвіл на тимчасову поїздку сина за територію України та зловживає своїм правом надання дозволу на виїзд дитини за межі України.

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зі змісту позову та пояснень позивача, наданих в судовому засіданні вбачається, що причиною розірвання шлюбу з ОСОБА_2 стала його аморальна поведінка.

Він постійно нехтував сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникали сварки. Відповідач зловживає спиртними напоями та, коли знаходився у стані алкогольного сп'яніння, неодноразово влаштовував сварки, що нерідко закінчувалось побиттям позивача, з приводу чого їй неодноразово доводилося звертатись до медичних закладів та правоохоронних органів.

Вказаний факт підтверджується довідкою медичного центру Кемер, згідно якої у період перебування позивача у Туреччині з 01.08.2012 року по 11.08.2012 року, остання звернулась 07.08.2012 року до медичного закладу з попереднім діагнозом побиття, численні травми. Зі слів пацієнта її побив чоловік, в неї травма голови та кінцівок. Тест на вагітність позитивний. На кровотечу накладені шви, оброблені рани та зупинена кровотеча. Пацієнтка є вагітною, тому неможливо зробити їй рентген голови, їй рекомендовано залишатися у лікарні для нагляду за головою та численними травмами. Вона не бажає залишатися у лікарні. Вона попереджена, що вона має травму голови та була відпущена.

Крім того, вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.11.2013 року встановлено, що ОСОБА_2, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння в ході лайки, на ґрунті неприязнених стосунків, схопив позивача руками за волосся, став наносити удари ногами, руками по різним частинам тіла, а також кулаком в обличчя. Вказаним вироком відповідача визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.125 КК України.

Також з матеріалів справи вбачається, що постановою Московського районного суду м.Харкова від 11.05.2016 року ОСОБА_2 визнано притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП; постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.11.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП.

25.03.2016 року рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено у повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06.09.2016 року вказане рішення залишено без змін.

Ухвалюючи вказане рішення суд виходив з того, що висновок наданий Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 25.12.2015 року №676, свідчить про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 та встановлення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні дитини. Крім того, позивачем не було надано суду достатніх доказів про те, що відповідач своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню малолітнього сина не виконує та ухиляється від виконання обов'язків по вихованню дитини.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.04.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановленні порядку його виховання частково задоволені. Вказаним рішенням зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; визначено порядок спілкування батька ОСОБА_2 та його сина: зобов'язано ОСОБА_1 надати можливість ОСОБА_2 зустрічатись з ОСОБА_3 у першу, третю суботу та другу, четверту неділю місяця з 10 години 00 хвилин до 12 години 00 хвилин в присутності матері ОСОБА_1; зобов'язано ОСОБА_1 надати можливість ОСОБА_2 проводити відпустку разом з ОСОБА_3 не менше двої тижнів на рік. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення набуло чинності 27.05.2016 року та 20.20.2016 року судом видано ОСОБА_2 виконавчий лист.

Разом із цим, матеріали справи не містять доказів звернення вказаного виконавчого документу до виконання у примусовому порядку.

Натомість, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9, підтвердила факти, викладені у позові та повідомила, що з ОСОБА_1 знайома з вересня 2010 року, разом навчалися, в подальшому стали подругами. Спілкуються кожного дня, коли через

день, зустрічаються, також телефоном спілкуються, товаришують родинами, разом гуляють з дітьми, живуть поруч. З відповідачем познайомилась приблизно за два місяці до їхнього шлюбу. Він знайомий її чоловіка, проявив себе як невідповідальна людина у ситуаціях, що стосувалися її чоловіка, та не кращим чином повів себе з ОСОБА_1. У вихованні своєї дитини відповідач давно не приймає участі, з того часу, як розлучились, не проявляє ніякої ініціативи стосовно свого сина. Коли позивач переїжджала на іншу квартиру, вона неодноразово пропонувала йому прийти до дитини, однак ніколи його там не бачила. Зі слів позивачки знає, що коли дитині виповнилося 9 місяців, відповідач не прийшов на це свято, а гуляв в цей час з друзями. Свідок жодного разу не бачила відповідача з дитиною після розлучення з позивачем. З ним вона неодноразово зустрічалась у спільник компаніях, однак ОСОБА_2 ніколи не цікавився дитиною, не запитував про нього , хоча напевно знав, що свідок з позивачем спілкується, гуляє разом, бачить дитину ОСОБА_3. Стосовно побиття позивача відповідачем, показала, що неодноразово бачила на ній синці, це почалось ще під час їхньої шлюбної подорожі. (зі слів ОСОБА_1). ЇЇ чоловік був свідком того, що ОСОБА_2 застосовує фізичну силу стосовно позивача на 8-9 місяці вагітності. Особисто свідок бачила, щоб відповідач таким чином поводився з ОСОБА_1, коли вона з чоловіком прийшла до них у гості, а ОСОБА_2 тільки починав хватати ОСОБА_1 за руки, за одежу, до побиття не дійшло тоді. По побиття ОСОБА_2 позивача знала зі слів останньої. Пояснила, що на теперішній час позивач з новою родиною мешкає у будинку на Ботанічному саду. При вході є шлагбаум, на першому поверсі в окремому приміщенні сидить конс'єрж, записує хто до кого приходить, прохід вільний, телефонного зв'язку між ним та квартирою немає. При вході є домофон.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 підтвердила факти, викладені у позові та повідомила, що з ОСОБА_1 знайома давно, зі школи. Відповідача знає знедавна, як вони одружились, не доводилось близько спілкуватись. Після шлюбної подорожі позивач повернулась з зашитою головою, але вона вирішила пробачити відповідача та жити далі, оскільки на той була вже вагітна. Про побої з боку відповідача під час вагітності та після розірвання шлюбу відомо зі слів позивачки. Особисто бачила поведінку відповідача стосовно позивача, а саме: коли гуляли з ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3, ОСОБА_2 приїхав, ОСОБА_1 з дитиною на руках підійшла до нього, натомість він почав її штовхати та плювати в обличчя. Також чула їхні сварки по телефону та особисто. Їй було відомо, що відповідач дуже часто гуляв вночі, оскільки дуже часто приїздила до позивачки та допомагала їй. Коли дитині виповнилося пів роки, відповідач сином не займався, нічого не робив. Зараз сім'я у позивача чудова - новий чоловік, син ОСОБА_3 та син ОСОБА_5. Усього вдосталь, ОСОБА_3 називає чоловіка ОСОБА_1 батьком. Коли ОСОБА_3 хворіє, він возить його до лікарні, викликає лікарів, займається його вихованням, гуляє з ним, матеріально утримує. Вважає, що він папа для ОСОБА_3. Крім того зазначила, що декілька разів, коли вона з позивачем гуляла з сином ОСОБА_3, ОСОБА_2 не підійшов навіть до дитини, хоча йому ніхто не перешкоджав це робити. Дитина просто гралась на дитячій площадці. При цьому друзі, які в той час були з відповідачем підходили до дитини. Про те, що відповідач не допомагає позивачу свідку відомо зі слів останньої. Також зауважила, що позивачка з родиною мешкає у звичайному будинку, є кодовий замок, омофон, відчиняє охорона.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 підтвердила факти, викладені у позові та повідомила, що з ОСОБА_1 знайома зі школи з 2005 року, навчались у паралельних класах. Після народження сина ОСОБА_3 стала хрещеною. Відповідача знає, нічого позитивного сказати про нього не може, може охарактеризувати лише негативно, зарекомендував себе неприйнятно, постійно бив ОСОБА_1 - позивача, вона ходила вся синя від побиття. Коли перебувала в гостях у позивача, жодного разу відповідача там не бачила, спроб спілкуватися з дитиною у останнього не було. Після розірвання шлюбу коли ОСОБА_1 мешкала окремо, чула, що остання запрошувала відповідача, однак він не приходив. 2-3 рази бачила відповідача на пр.Перемоги з товаришем, ніяких питань стосовно дитини не задавав. Вихованням дитини зараз займається позивачка та її чоловік, відповідач не має ніякого відношення до виховання дитини. Зі слів позивачки свідку відомо, що відповідач 2 рази приходив до дитини, однак першого разу у нього не було рішення суду відповідного, а

іншого разу він прийшов на 30 хвилин пізніше напідпитку та до дитини його не пустили. Також зазначила, що у дворі, де мешкає позивач, є шлагбаум, та у під'їзді є домофон і сидить вахтер, одного разу у неї запитувала хто і до кого прямує. Стосовно надання матеріальної допомоги відповідачем, знає, що він або його батько декілька разів надсилали щось, однак позивач не отримувала їх через некоректну адресу.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 повідомив суду, що з ОСОБА_1 знайомив давно, 3-4 роки потому. Ситуація з ОСОБА_2 йому відома, був свідком того, що одного разу приблизно о 10.00-10.30 відповідач прийшов за адресою АДРЕСА_1 у нетверезому стані. В той час свідок приїздив у справах до чоловіка позивача - ОСОБА_4, завозив документи. Був свідком розмови між позивачем та відповідачем, оскільки останній був напідпитку, чоловік в цей час був з дитиною вдома. Після розмови відповідач пішов. Іншого разу також привозив документи чоловіку позивача в районі Олексіївки та бачив ОСОБА_2, він своїм автомобілем перекрив автомобіль ОСОБА_4 Дитина в цей час гралася на дитячій площадці, свідок підходив до дитини, натомість він не бачив, щоб це робив ОСОБА_2, хоча останній достовірно знав, що там його дитина.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 повідомив суду, що він проживає з дитиною з 16.03.2014 року, відноситься до нього як до сина, а він відноситься до нього як до батька. ОСОБА_2 не проявляв до дитини ніякого інтересу. Приходив один раз напідпитку. Повідомив, що періодично зустрічається з відповідачем, однак життям дитини, його здоров'єм, розвитком він не цікавиться. На теперішній час родину та ОСОБА_3 забезпечує він. Ніякої матеріальної допомоги відповідач не надає. Надходили якісь перекази за попереднім місцем реєстрації дружини, однак вона їх не отримувала, оскільки вони не нам надходили. Одного разу, коли вони з дитиною гуляли на Олексіївці, відповідач перебував у 20 метрах від дитини, сидів на лавочці за своїми друзями, але навіть не підійшов до сина. Це був останній раз, коли відповідач бачив сина, а спілкувався останній раз відповідач зі своїм сином, коли були одружені з позивачкою. При цьому ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу ніхто не чинив, він сам для цього нічого не робить. Спочатку стосунків з ОСОБА_1 - позивачем у справі, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 була розмова стосовно виховання сина ОСОБА_3, що дитині потрібен батько, що ним потрібно займатися. Відповідач відповідав, що буде займатися дитиною, однак нічого не робив, всі розмови закінчувалися проявом агресії, погрозами, лайкою. Також повідомив, що коли позивачка переїхала на квартиру від відповідача, ОСОБА_3 було 5 місяців, свідок приїздив до неї у гості декілька разів, однак він не бачив, що відповідач займається вихованням дитини. Одного разу відповідач повідомив свідку, коли позивач вдруге була вагітна, що він із задоволенням ще б раз вдарив її. Зазначив, що з позивачкою у них є спільна дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та він має намір в подальшому всиновити ОСОБА_3.

Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України).

Згідно висновку №558 від 12.10.2016 року, наданого Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, який діє від імені органу опіки та піклування в інтересах дитини, управління вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Згідно ст.ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно ст. 164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до п 16 ППВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до висновку що ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми обов'язками стосовно свого сина та ухиляється від їх виконання по вихованню дитини, а тому, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, вважає за необхідне позбавити його батьківських прав відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Даний висновок суду ґрунтується на зібраних у справі доказах, наведених вище, з урахуванням обґрунтованого висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

Також суд зазначає, що у відповідності до вимог ст.60 ч.3 ЦПК України, відповідачем та його представником не надано доказів, які б свідчили про належне виконання ОСОБА_2 його батьківських обов'язків відносно сина ОСОБА_3, відсутність вини відповідача у їх невиконанні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі вищевикладеного, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, ст.ст.141, 150, 164 Сімейного кодексу України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ППВСУ від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», керуючись ст.ст. 4-8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 84, 88, 209, 211, 212, 214-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити повністю.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, відносно його сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошенні, мають право оскарження рішення у той же строк і порядку з моменту отримання його копії.

Головуючий суддя: О.В.Шишкін