Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/1382/17
Номер провадження: 2/511/619/17
25 жовтня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванова О. В., секретаря судового засідання Кирилова І.В.,
за участю:
представника відповідачів ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Роздільна цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ, Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача директора Спільного підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ Станіславського Віктора Григоровича, директора Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ Мосцепана Євгена Сергійовича про поновлення пропущеного строку, визнання протиправним та скасування наказу; поновлення на роботі; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
В липні 2017 року представник позивача ОСОБА_3 в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ, (далі СП «Вітмарк Україна» ТОВ, Степанівсько філії Спільного підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача; поновлення його на роботі; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
Позов обґрунтований тим, що позивача звільнили незаконно, оскільки останній уклав контракт та проходив військову службу, тому звільнений бути не міг, оскільки на нього розповсюджувалися гарантії, передбачені Законом України «Про військовий обовязок і військову службу», ст. 119 КЗпП України, що відповідачами було порушено.
В вересні 2017 року представником позивача ОСОБА_3 позовні вимоги були уточненні, крім того подана заява про поновлення пропущеного строку з поважних причин.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали заявлені позовні вимоги, суду пояснили, що ОСОБА_2 з 07.04.2008 року працював в Степанівській філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ на посаді водія - навантажувача. 18.10.2016 року позивач був призваний на військову службу за контрактом до Збройних Сил України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію зі збереженням робочого місця (посади) та середнього заробітку, про що повідомив відділ кадрів за місцем роботи і подав відповідну заяву та припис з військкомату. Відносно нього було видано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 366-ос від 18.10.2016 року про прийняття його на військову службу, укладено з ним контракт на особливий період до оголошення мобілізації.
Вказували, що наказом директора Степанівської філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ від 03.05.2017 року № 196-8лс ОСОБА_2 був звільнений з посади водія навантажувача на час фактичного несення служби у зв`язку з добровільним вступом на військову службу за контрактом на особливий період до оголошення демобілізації на підставі ст. 36 п. 3 КЗпП.
Вважали, що позивача було прийнято на військову службу за контрактом до Збройних Сил України під час особливого періоду, коли в країні існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці Україні та Збройні Сили України функціонували в умовах воєнного часу, тоді як таки обставини давали позивачу право на гарантії, збереження за ним на час дії контракту роботи та посади у Степанівській філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ. Укладання ним контракту в таких умовах не могли бути підставою для припинення з ним трудового договору.
Вважали, що його було звільнено з роботи незаконно, в порушення ч.3 ст.119 КЗпП України. Він вступив на військову службу в особливий період, який діяв в Україні на час укладення ним контракту до оголошення демобілізації, а також в період введення в країні кризового стану, а тому на період проходження військової служби на нього поширюються гарантії, встановлені ст.119 КЗпП України, тобто зберігається місце роботи та середній заробіток в установі, в якій він працював на момент призову. Тому просив позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення його з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України в зв`язку з укладенням ним контракту про проходження військової служби, поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав. Позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог, просили суд, поновити строк для звернення до суду, скасувати наказ № 196-8 л/с про звільнення від 03.05.2071 року, поновити його на посаду водія-навантажувача, стягнути на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5000грн., звільнити його від сплати судового збору, в подальшому судові засідання проводити у їх відсутність, про що надали суду відповідну заяву.(а.с.128-132).
Також відповідно до припису Білгород Дністровського прикордонного загону за № 132 від 05.10.2017 року, вхідної телеграми №42, ОСОБА_2 05.10.2017 року вибув в розпорядження прикордонного загону Східного регіонального управління м. Старобільськ для подальшого проходження служби.(а.с.129;130).
Представник відповідачів - ОСОБА_1 позов не визнав і подав по вказаній справі заперечення проти позову, які обґрунтував тим, що в жовтні 2016 року коли позивачем було укладено контракт про проходження військової служби в ДПС, мобілізація в Україні не проводилася, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан. На думку представника укладення військового контракту з особою, що не була признана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст.119 КЗпП України, тому просив в задоволенні позову відмовити, в судовому засіданні усно наполягав про необхідність застосування строків позовної давності..
Крім того, представник відповідачів ОСОБА_1 , не погодившись з уточненим позовом, надав до суду письмові пояснення, які обґрунтував тим, що, дійсно, в день звільнення ОСОБА_2 на роботі був відсутній, про його звільнення та необхідністю отримати трудову книжку він був повідомлений поштою рекомендованим листом; у зв`язку зі звільненням йому був зроблений повний розрахунок; з копією наказу про звільнення ОСОБА_2 був ознайцомлений 19.06.2017р., та в той же день отримав трудову книжку. Вважав, що звільнення ОСОБА_2 із займаної посади було проведено відповідно до усіх вимог чинного законодавства, а його позовні вимоги є необґрунтованими.
13.09.2017 року ухвалою суду до участі у розгляді справи були залучені у якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідачів: директор СП «Вітмарк Україна» ТОВ Станіславський В.Г. та директор Степанівської філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ Мосцепан Є.С.
Представник відповідачів ОСОБА_1 суду пояснив, що ОСОБА_2 водій навантажувача в жовтні 2016 року добровільно вступив на військову службу за контрактом в період коли в Україні не діяв особливий період. 27.07.2015 року ОСОБА_2 був призваний Роздільняським РВК Одеської області на військову службу під час мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15 « Про часткову мобілізацію». У вересні жовтні 2016 року було проведено звільнення взапас військовослужбовців військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період. Оскільки після звільнення в запас ОСОБА_2 на роботу не з`явився підприємство звернулось до командира прикордонного загону в/ч НОМЕР_1 з запитом, щодо перебування ОСОБА_2 на військовій службі. 03.05.2017 року Степанівська філія СП «Вітмарк Україна» ТОВ отримали копію Витягу з наказу з якого вбачалося, що з ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України з 18.10.2016 року до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. А так як, на момент укладення позивача контракту особливий період в Україні не діяв 03.05.2017 року із ОСОБА_2 було припинено трудовий договір у зв`язку з його вступом на військову службу.
Вважав, що за відсутності Указу Президента «Про переведення національної економіки, органів державної влади, інших державний органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умови воєнного часу», «особливий період» визначається строком мобілізації, тобто, особливий період в Україні діяв: з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року; з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Твердження, що особливий період в Україні на сьогодні триває, оскільки немає окремого Указу Президента України «Про демобілізацію», не відповідає чинному законодавству, з огляду на те, що такий Указ Президента України не може бути виданий, оскільки воєнний стан в Україні не оголошувався. Гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, діють тільки в умовах особливого періоду. Крім цього, вважають, що контракт, який уклав ОСОБА_2 18.10. 2016 року щодо проходження військової служби взагалі не містить посилання щодо його укладення на особливий період. Тому вважають, що ОСОБА_2 не належить до кола осіб, за якими відповідно до приписів ст.119 КЗпП України зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, в яких вони працювали на час призову.
Крім того, вимоги ОСОБА_2 , щодо стягнення на його користь моральну шкоду також вважають необґрунтованими, оскільки він не зазначив, чим підтверджуються його страждання та в чому саме вони полягали. Не доведений ним і причинний зв`язок між незаконним звільненням та понесеними ним моральних страждань. Окрім того, позивачем за вимогу про стягнення моральної шкоди не сплачено судовий збір. Розрахунок з ним проведений у день звільнення 03.05.2017 року та у повному обсязі. При цьому вважав, що позивачем пропущено строк звернення до суду за вирішенням вказаного спору Звільнення проведено відповідно до усіх вимог чинного законодавства, просив суд, відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі.
Третя особа директор Степанівської філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ Мосцепан Є.С. в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був сповіщений належним чином, до суду надав заяву відповідно до якої просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, справу розглянути за його відсутністю.(а.с.102; 138-139).
Третя особа директор СП «Вітмарк Україна» ТОВ Станіславський В.Г. в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був сповіщений належним чином, до суду надав заяву відповідно до якої просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, справу розглянути за його відсутністю.(а.с.105; 134-137).
Розглянувши подані документи та матеріали, письмові заяви сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, пояснення сторін та свідка, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.
В ході розгляду справи судом встановлені наступні обставини справи.
З 07.04.2008 року ОСОБА_2 працював на посаді водія навантажувача Степанівської філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ (наказ №164 від 07.04.2008року). (а.с.11зворотня сторінка).
03.05.2017 року до Степанівської філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ надійшла посвідчена належним чином копія Витягу з наказу № 366-ос від 18.10.2016 року по особовому складу яким старшина ОСОБА_2 , був призваний на військову службу по мобілізації, інспектором прикордонної служби 3 категорії 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Кучурган» І категорії(тип Б), з яким було укладено контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України з 18.10.2016 року до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. (а.с.87).
03.05.2017 року наказом (розпорядження) № 196-8л/с від 03.05.2017 року керівника Степанівської філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ про припинення трудового договору (контракту) відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України ОСОБА_2 звільнено від роботи з 03.05.2017 року у зв`язку із його добровільним вступом на військову службу за контрактом строком на особливий період до оголошення демобілізації із збереженням займаної посади та середньомісячної заробітної плати. З цього часу припинено виплату середнього заробітку по місцю роботи (а.с.10).
Відповідно до довідки СП «Вітмарк Україна» ТОВ за № 642 від 01.09.2017 року ОСОБА_2 працював на посаді водія-навантажувача з 07.04.2008 року по 03.05.2017 рік. Його дохід за період з 01.11.2016 року по 30.04.2017 року складав 21 950.20грн.(а.с.33).
З розрахункових листів за квітень та травень 2017 року встановлено, що ОСОБА_2 було нараховано 9 358.05грн., які були переведені на картковий рахунок через АТ «Райффайзен Банк Аваль», про що свідчать платіжні доручення № 3994 та 3996 від 03.05.2017 року.(а.с.34-36).
Також про нарахування заробітної плати ОСОБА_2 , нарахування робочого часу, графіки змінності до 03.05.2017 року підтверджуються:
Копією особової картки ОСОБА_2 у Степанівській філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ(а.с.69-70).
Розрахунком компенсації за невикористану відпуску ОСОБА_2 , у сумі 7090.16грн.(а.с.71).
Копією графіку змінності на 2016 та 2017 рік на виробництві у Степанівській філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ.(а.с.72-75).
Копією витягу з табелю обліку використання робочого часу ОСОБА_2 за період з 01.11.2016 року по 30.05.2017 рік.(а.с.76-82).
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з підприємства старшим інспектором по кадрам ОСОБА_4 на його адресу шляхом занесення запису до Журналу вихідної кореспонденції Степанівської філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ було надіслано повідомлення про необхідність з`явитися в службу персоналу підприємства для отримання трудової книжки.(а.с.88-95).
19.06.2017р. ОСОБА_2 отримав на підприємстві копію наказу про звільнення та трудову книжку, що підтвердили сторони в судовому засіданні та відображено в особистій картці (а.с.69-70)
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , який являється старшим інспектором з кадрів Степанівської філії СП «Вітмарк Україна» ТОВ суду пояснив, що при звільненні позивача порушень не було, 19.06.2017р. він особисто отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку у відділі кадрів.
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, СП «Вітмарк Україна» ТОВ є юридичною особою, має Статут спільного підприємства, самостійний баланс та реєстраційні рахунки.
Степанівська філія СП «Вітмарк Україна» ТОВ є відокремленим підрозділом юридичної особи. (а.с.142-163).
Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Воно проголошене ст.43 Конституції України, визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується.
За приписами ч.1 ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу законів про працю України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Стаття 2-1 Кодексу законів про працю України закріплює рівність трудових прав громадян України.
Згідно із ст.139 Кодексу законів про працю України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 Кодексу законів про працю України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.
Відповідно п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну( невійськову службу), крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.119 цього Кодексу.
В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З диспозиції даної статті вбачається, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Таким чином, суд вважає, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, а тому він не підлягає звільненню, а увільняється від роботи (звільняються від виконання посадових обов`язків) відповідно до статті 119 КЗпП України. При цьому за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.
Водночас, суд враховує, що відповідно до ч.2, обов`язок громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Із змісту цієї норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу.
Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (вступив в дію з 01.04.2014 року) внесені зміни до обов`язок, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» окремим видом служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Виконання військового обов`язку і особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України «Про оборону» визначено поняття особливого періоду - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Скасування особливого періоду здійснюється окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки.
Під час розгляду справи представник відповідачів ОСОБА_1 стверджував, що звільнення відбулося з дотриманням норм чинного трудового законодавства, проте, суд не може погодитися з такою позицією представника відповідачів, адже матеріалам справи підтверджено, що ОСОБА_2 мобілізовано для проходження служби під час мобілізації та укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України.
З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням приписів встановлених ст. 119 КЗпП України та про необхідність його поновлення на роботі.
Щодо позовних вимог стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно із ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (статті 21, 22 Закону України «Про оплату праці»).
Відповідно до частини другої ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.
Розрахунок середнього заробітку обчислюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.
Верховний Суд України у правовій позиції, висловленій у справі за № 6-648цс15, зазначив, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Зокрема, відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період; нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).
Так, згідно довідки № 650/1 від 01.09.2017р. заробітна плата позивача за останні два місяця складала разом 8099,50грн., а саме: в березні 2017 року 4001,25грн та у квітні 2017р.- 4098,25грн. (а.с.67).
Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні: 8099,50грн.:41 (число відпрацьованих робочих днів, березень 2017р.(22роб.дн.), квітень (19роб.дн.) = 197,55грн.
Згідно Листа Міністерства соціальної політики від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу за 2017р.» у травні - 20 робочих дня, червні 20р.дня, липні 21р.дн., серпні 22р.дн., вересні 21р.дн., та у жовтні 17 робочих дня.
Таким чином за період з 03.05.2017р. по 25.10.2017р. - 121 робочих дня.
Тому розрахунок повинен складатися таким чином: 197,55 (середньоденна заробітна плата)*121 (робочі дні) = 23903,55 грн., що і повинно бути стягнуто з відповідача.
При цьому, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць - у сумі 3 951 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят одна) грн.
Щодо позовних вимог стосовно стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
ОСОБА_2 просив стягнути на його користь в рахунок заподіяної моральної шкоди незаконним звільненням з роботи 5000 грн.
В цій частині позов мотивувала тим, що сама процедура його звільнення з роботи пройшла таємно, його не викликали на роботу і не повернули трудову книжку. Вважає, що позивач принизив його честь, престиж військової служби у важкий для країни час. Він вимушений був змінити свій звичний спосіб життя, займатися підготовкою до судового процесу, переніс нервовий стрес.
Суд вважає, що дійсно мало місце незаконне звільнення з роботи ОСОБА_2 , що призвело до порушення його трудових прав.
Відповідно до статті 29 Всезагальної декларації прав людини, прийнятої на третій сесії Генеральної Асамблеї ООН (дата підписання 10.12.1948 року; дата набрання законної 10.12.1948 року), кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки і можливий вільний та повний розвиток її особистості.
Тому добровільний вступ ОСОБА_2 на військову службу в особливий період в Україні та в умовах кризового стану свідчить про правильне розуміння ним свого конституційного обов`язку щодо захисту держави, в той час як відповідно до ст.16 Закону країни «Про оборону» посадові особи підприємств, установ, організацій усіх форм власності повинні сприяти створенню працівникам належних умов для виконання ними військового обов`язку згідно з законодавством, не порушувати норми закону та не здійснювати будь-яких дій, які будуть негативно впливати на свідомість громадян щодо необхідності призиву на військову службу.
Суд вважає, що в даному випадку, виходячи з принципу співрозмірності та пропорційності задоволення позовних вимог, позов ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь ОСОБА_2 належить стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн., оскільки звільнення було незаконним, в будь-якому випадку звільнення з роботи є порушенням прав позивача, тому права позивача в цій частині підлягають також поновленню.
Щодо питання про поновлення пропущеного строку.
Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Статтею 234 КЗпП України закріплено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом позивач вказує, що він був призваний на строкову військову службу. При цьому, протягом встановленого законом строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, позивач постійно перебував на території військової частини, виконуючи завдання, пов`язані з військовою службою, був повністю обмежений в спілкуванні
Як вказує позивач, він дізнався про звільнення лише 19.06.2017 року, отримавши наказ про звільнення та трудову книжку в цей же день. Позов до суду представником подано 19.07.2017 року, тобто з пропуском одного дня, що на думку суду є незначним проміжком часу.
Отже, суд вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з поважних та об`єктивних причин, а тому строк підлягає поновленню. Підстав для застосування строків позовної давності в судовому засіданні не встановлено, оскільки на переконання суду є законні підстави для поновлення пропущеного строку з поважним причин.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування правомірності звільнення повністю лежить на стороні відповідача.
Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У відповідності до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст.213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ОСОБА_2 у зв`язку з чим його позовна заява до Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ, Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ про поновлення пропущеного строку, визнання протиправним та скасування наказу; поновлення на роботі; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
При цьому статтями 80, 92, 95, 96 ЦК України передбачено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.
Філія не є юридичною особою. Вона наділяється майном юридичної особи, що їх створила, і діє на підставі затвердженого нею положення.
Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Тому на переконання суду, оскільки філія не є юридичною особою, тому відповідні стягнення підлягають саме з юридичної особи.
З матеріалів справи вбачається, що позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за яким від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а тому судовий збір слід стягнути з відповідача СП «Вітмарк Україна « ТОВ на користь держави у розмірі 640 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби в межах суми платежу, за один місяць.
Суд, не погоджується з наданою представником відповідачів ухвалою ВСУ від 25.05.2017 року, оскільки предметом позову по вказаній справі було звільнення з роботи по заяві позивача, що є нетотожнім предметом по даній справі.
На підставі ст.36, 119, 233, 235 КЗпП України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 217 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_2 до Спільного Підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ, Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ за участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача директора Спільного підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ Станіславського Віктора Григоровича, директора Степанівської філії Спільного підприємства «Вітмарк Україна» ТОВ Мосцепана Євгена Сергійовича про поновлення пропущеного строку, визнання протиправним та скасування наказу; поновлення на роботі; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду .
Скасувати наказ директора Степанівської філії СП «Вітмарк - Україна» ТОВ № 196-8 л/с від 03.05.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади водія навантажувача.
Поновити ОСОБА_2 на посаду водія - навантажувача Степанівської філії СП «Вітмарк - Україна» ТОВ з 03 травня 2017 року.
Стягнути з СП «Вітмарк Україна» ТОВ (КОД , Ідентифікаційний код юридичної особи: 22480087, р/р НОМЕР_2 в АТ «Райффайзен Банк Аваль » у м. Києві, МФО 380805) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення у розмірі 23 903 (двадцять три тисячі дев`ятсот три) грн. 55коп.
Стягнути з СП «Вітмарк Україна» ТОВ на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000(одна тисяча)грн.
Стягнути з СП «Вітмарк Україна» ТОВ на користь держави судовий збір у розмірі 640.00 гривен (шістсот сорок) грн.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі позивача та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 3 951 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят одна) грн.
В задоволенні інших частин позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: О. В. Іванова