Справа № 359/6551/16-ц
Провадження № 2/359/302/2017
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі :

головуючого судді Вознюка С.М.,

при секретарях Айрапетян Л.А., Поліщук А.О., Пугач Д.О.,

за участю ОСОБА_1, її представника - адвоката Білика Г.І., ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_9, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и в :

Згідно розпорядження керівника апарату суду від 23.12.2016 року № 427 здійснено повторний автоматизований розподіл даного цивільної справи, зважаючи на те, що відповідно до рішення Вищої ради юстиції № 3286/0/15-16 від 19.12.2016 року суддю ОСОБА_13 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Вознюка С.М.

Так, 18.08.2016 року представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. При цьому зазначив, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Іншими співвласниками житла є треті особи по справі: її дочка - ОСОБА_4 та онука - ОСОБА_5 Крім позивача в даній спірній квартирі зареєстровані треті особи та малолітня дочка ОСОБА_4 від другого шлюбу - онука позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 З 2006 року в спільній квартирі проживає без реєстрації, також зять позивача ОСОБА_9

Не зважаючи на те, що позивач є співвласником спірної квартири, вона з червня 2016 року вимушена знімати за договором найму кімнату в іншій квартирі, оскільки відповідач створює їй нестерпні умови проживання та намагається за допомогою фізичного та психологічного впливу позбавити та щонайменше обмежити її право на житло.

Так, починаючи фактично з 2007 року приходив додому на підпитку, вчиняв сварки, неодноразово бив в її присутності та присутності малолітніх дітей її дочку ОСОБА_4, та застосовував фізичне насилля до позивача, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП та кримінальної відповідальності за ст. 125 КК України.

Позичав неодноразово наголошувала відповідачу на недопустимість такої брутальної поведінки та порушення правил співжиття. Але ніякі заходи впливу щодо попередження протиправної поведінки відповідача не дали позитивного результату.

Відповідач на ґрунті особистої неприязні останні роки поводив себе агресивно, хоча і не бив так, щоб залишити синці, плював в тарілку під час їжі; викидав продукти харчування із холодильника просто на підлогу; знаючи, що позивач страждає на клаустрофобію, закривав її у ванній кімнаті на тривалий час.

У червні 2016 року відповідач знову вчинив чергову сварку, під час якої поводився агресивно і брутально та виганяв позивача з будинку, та поки вона переховувалась у сусідів, викликав поліцію, звинувачуючи її у конфлікті.

Дочка позивача ОСОБА_4 відповідача боїться, бо він її неодноразово бив, та звинувачує позивача в тому, що вона хоче розлучити її з відповідачем, залишивши дитину без батька. Діти його також бояться, а найменша дитина неодноразово дзвонила на роботу позивачу і кликала додому, бо батько б'є маму.

Через нестерпність таких дій з боку відповідача та відсутність будь-якого захисту, чергові погрози та застосування насилля, позивач вимушена була покинути квартиру та наймати на сьогодні інше житло.

Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак в поліції їй пояснили, що в даному випадку це цивільно-правовий спір, якій має вирішуватись в судовому порядку.

Виходячи із наведених обставин, представник позивача просив суд виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1, а також стягнути понесені позивачем судові витрати.

Під час судового розгляду справи, 16.05.2017 року представник позивача подав уточнену позовну заяву, в якій просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_9, громадянина Республіки Молдова, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. При цьому зазначив, що за змістом ст. 156 ЖК України співвласник жилого будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім'ї за згодою всіх інших співвласників. Стаття 65 ЖК України надає право на вселення інших осіб у житлове приміщення тільки за письмової згоди всіх членів сім'ї. Письмової згоди на вселення ОСОБА_9, з правом постійного проживання в спірній квартирі, позивач, як співвласник квартири, не давала і заперечує проти його проживання у квартирі. Договір про порядок володіння та користування спірною квартирою між співвласниками, а тим більше з відповідачем - не укладався. Таким чином відсутність письмової згоди позивача, як співвласника жилого приміщення, на вселення відповідача з постійним проживанням в спірній квартирі, не породжує у відповідача права користування квартирою та створює позивачу перешкоди в користуванні квартирою. Будь - яких прав на житлову площу в спірній квартирі відповідач не набув.

Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. При цьому зазначив, що позивач бажає захистити своє право на житло та усунути перешкоди у користуванні своїм єдиним житлом шляхом виселення відповідача з квартири, який вселився до неї без її згоди, тобто без належної правової підстави. Щодо застосування строків позовної давності, про які зазначив відповідач, то в даному випадку такі посилання не є обґрунтованими, оскільки обставини, які фактично позбавили позивача можливості користуватися своїм майном сталися в 2016 році, безпосередньо коли вона змушена була знімати інше житло.

У судовому засіданні уточнені позовні вимоги позивач підтримала, також підтримала позицію свого представника та просила суд задовольнити її вимоги.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав. При цьому надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що категорично не погоджується з викладеними у позові обставинами, вважає позов надуманим та безпідставним, оскільки позивач на обґрунтування свої позовних вимог не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту систематичності порушення ним правил співжиття з нею та створення їй з його боку таких умов, які б унеможливлювали її проживання в квартирі. В поданій позовній заяві позивач стверджує, що саме з червня 2016 року було порушено її право на користування належною їй частиною квартири внаслідок його протиправної поведінки щодо неї. При цьому, жодного доказу на підтвердження цієї обставини позивач суду не надала. 24.06.2016 року конфлікт, який відбувся між ним та позивачем, розпочала саме ОСОБА_1, у зв'язку з чим він був вимушений викликати патрульну поліцію. Ініціатором конфліктів, які іноді відбуваються між ним та позивачем, та не носять систематичного характеру, є саме ОСОБА_1, яка, має до нього особисту неприязнь, провокує сварки та скандали, в які вплутує його дружину та малолітню дитину. Даний спір створений позивачем штучно, з метою примушення його дружини - ОСОБА_4 у такий спосіб придбати у позивача належну їй частину квартири, на чому вона неодноразово наполягала, погрожуючи судом, однак вони не мають таких грошових коштів. Також заперечуючи проти уточнених позовних вимог вказав, що позивач пропустила строк звернення до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні власністю, оскільки у квартирі він проживає з 2005 року, а позивач з такими вимогами звернулася лише у 2017 році.

Третя особа ОСОБА_4, яка також була допитана в судовому засіданні в якості свідка, зазначила, що в 2005 році вона вдруге вийшла заміж за відповідача ОСОБА_9, чим розізлила свою матір - позивача ОСОБА_1, і остання вказала, що життя їй з ним не дасть. Таким чином, після її одруження періодично кожні пів року в їх сім'ї виникають сварки, оскільки позивач її нинішнього чоловіка не сприймає. Ініціатором цих сварок виступає позивач. 2016 та 2017 роки стали самими тяжкими для них. Позивач сказала їй, щоб вона виплатила їй гроші за свою частину квартири, та за частину її старшої доньки, оскільки за її навчання сплачує саме вона. Обставини, які викладені в позовній заяві вона визнає частково, оскільки дійсно скандали в їх сім'ї продовжуються з 2005 року, однак їх ініціатором являється позивач, а не відповідач. З огляду на вказане просила відмовити в позові.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що сторони по справі являються її рідними і зайняти чиюсь сторону вона не може. Однак вважає, що її бабуся - позивач по справі має право проживати у своїй квартирі, однак через сварки з відповідачем вона цього зробити не може. Також зазначила, що на даний час її вітчим поводить себе стримано, а оскільки бабуся проживає окремо, то і конфлікти у нього з нею припинилися.

Разом з цим, під останнього судового засідання, ОСОБА_5 заявила усне клопотання про висловлення своєї думки з приводу обставин у справі за відсутності її бабусі та мами, щоб уникнути психологічного тиску. Проти задоволення такого клопотання сторони не заперечували. Так, ОСОБА_5 зазначила, що на даний час вона все ж таки підтримує позицію позивача, оскільки відношення до неї жахливе, а вона має повне право на проживання в своїй квартирі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що перебуває з позивачем у дружніх відносинах протягом 2015 - 2016 р.р. вони разом працювали, позивач була її підопічною. З відповідачем вона не знайома, однак знає, що він являється зятем позивача. Свідок зазначила, що позивачу ОСОБА_1 дуже часто дзвонила її молодша онука, та казала, що боїться залишатися вдома з батьком - відповідачем, бо він пив та бив її. Через це позивач часто відпрошувалася в неї додому, щоб забрати онуку. Також по своїй роботі їй треба було зв'язувати зі своїми працівниками для вирішення робочих питань. Був випадок, що вона не могла додзвонитися до позивача, і остання на наступний день розповідала їй, що її зять вчинив сварку та розбив її телефон. З 2016 року позивач знімає квартиру. Також позивач розповідала їй, що через сварки з зятем до них неодноразово приїжджали працівники поліції.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що перебуває з позивачем у родинних та дружніх відносинах, позивач її двоюрідна тітка. Відповідача вона знає, однак ніяких відносин з ним не підтримує. Дану сім'ю вона знає вже 50 років. Протягом останніх десяти років позивач декілька разів приїжджала до неї в сльозах, залишалася ночувати, через сварки з відповідачем. В минулому році позивач взагалі приїхала до неї з речами в жахливому стані, їй ледве вдалося її заспокоїти. Також свідок зазначила, що старша онука позивача - третя особа по справі ОСОБА_5 проживає в гуртожитку, оскільки вдома, через постійні сварки, відсутні умови для нормального життя та навчання. Чи надавала позивач згоду на проживання відповідача у спірній квартирі їй не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що знає позивача вже 32 роки, проживає по сусідству в будинку АДРЕСА_1, та перебуває з нею в дружніх відносинах. Відповідача знає 10 років, з ним перебуває в нормальних відносинах. Спочатку в сім'ї були нормальні відносини, а згодом, коли відповідач приходив п'яний, то починалися скандали. Дуже часто викликалися працівники поліції, та дільничний інспектор. По крикам було зрозуміло, що відповідач б'є позивача, однак особисто він цього не бачив. Позивач після чергових скандалів часто прибігала до нього додому в істериці, і його дружина її заспокоювала. Не витримавши такої напруги, після останньої сварки позивач пішла з дому та вимушена знімати квартиру. Також свідок зазначив, що у старшої онуки позивача - ОСОБА_5 не дуже гарні відносини з вітчимом. На думку свідка, більше винною у цій ситуації є донька позивача, а не відповідач.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступного висновку.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності здійснюється за згодою всіх учасників.

Згідно ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_3 від 29.12.1999 року, квартира АДРЕСА_1, в рівних долях на праві приватної спільної часткової власності (по 1/3 частині) належить позивачу ОСОБА_1, ОСОБА_12 та ОСОБА_5 (а.с.9,10).

Відповідач ОСОБА_9 та донька позивача ОСОБА_4 11.10.2005 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 16.12.2005 року (а.с.11).

Відповідно до копії довідки КП «ЖЕК-1» № 1043 від 30 червня 2016 року, в АДРЕСА_1, зареєстровані позивач, її донька ОСОБА_4 та дві онуки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.12).

Відповідач у вказаній квартирі не зареєстрований.

Відповідач вчиняв сімейні сварки зі своєю дружиною ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1, за що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що підтверджується постановами суду від 02.02.2011 р. (а.с.15), 15.08.2011 р. (а.с.16), 10.07.2013 р. (а.с.17), 30.04.2014 р. (а.с.19).

Крім того, позивач зверталася до правоохоронних органів з приводу сварок зі своїм зятем, за результатами розгляду яких виносилися постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 19.09.2007 р. (а.с.13), 24.01.2011 р. (а.с.14), а також висновки за результатами перевірки звернень позивача та відповідача від 29.04.2014 р. (а.с.18), 26.09.2014 р. (а.с.20), 08.05.2015 р. (а.с.71), 14.08.2015 р. (а.с.21), 01.07.2016 р. (а.с.88).

Через напружені стосунки з відповідачем позивач змушена винаймати інше житло, що підтверджується договором оренди житлового приміщення від 28.06.2016 року (а.с.23).

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. (ст.150 ЖК України).

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_9 з 2005 року проживає у квартирі разом з позивачем ОСОБА_1, після того, як одружився з її донькою ОСОБА_4 Позивачем не надано суду доказів, що на момент вселення відповідача до квартири вона, як співвласник даної квартири, проти цього заперечувала.

Таким чином, відповідач проживає в спірному житловому приміщенні з 2005 року, заселився в квартиру у передбаченому законодавством порядку, набув права користування цим житловим приміщенням і законом не передбачено застосування до нього ч.3 ст.116 ЖК України, як такого, що самоправно зайняв жиле приміщення.

Крім того, суд бере до уваги, що в квартирі відповідач проживає разом з дружиною ОСОБА_4 малолітньою донькою ОСОБА_3, які зареєстровані в цій квартирі в установленому законом порядку. Виселення відповідача, як батька дитини, грубо порушить права його малолітньої доньки, викладені в принципі 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Разом з тим, суд вважає в даному випадку за можливе вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою, шляхом створення умов для спільного проживання, а також вжити заходів для примирення позивачем.

З квитанції № 0.0.592786264.1 від 30.07.2016 року (а.с.12) вбачається, що позивач сплатила судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок. Пред'явлений нею позов задоволений частково.

З огляду на ці обставини суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 551 гривень 20 копійок.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст.10, 15, 30, 60, 62, 63, 213-215 ЦПК України, ст.ст.9, 150, 156 ЖК України, ст.ст.317, 319, 321, 356, 358 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина Республіки Молдова, не чинити перешкод ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, у користуванні квартирою АДРЕСА_1, як співвласнику нерухомого майна, шляхом створення умов для спільного проживання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1, - відмовити.

Зобов'язати ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина Республіки Молдова, до 01.09.2017 року вжити заходів для примирення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_9, (ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина Республіки Молдова, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, (ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_2), - 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. суми сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду

Київської області С.М.Вознюк