Справа № 150/236/17
Провадження по справі №2/150/124/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

15 червня 2017 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

при секретарі Горбей О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі 8 679,04 грн. та судові витрати посилаючись на те, що з 01.06.2016 відповідач був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону ISUZU NOR 71P автоколони №3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс», згідно наказу №369 КА/к-п. Цим же наказом відповідачу було доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора. Крім того, 01.06.2016 між позивачем та відповідачем були укладені договори №666-В та №666-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно яких відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввіреного йому автомобіля та матеріальних цінностей.

Протягом всієї роботи відповідача на посаді водія-експедитора автоколони № 3 автотранспортного парку, відповідач неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію, для доставки її в пункт призначення, згідно Видаткових (товарно-транспортних) накладних, Накладних на переміщення, але під час передачі продукції контрагентам позивача, виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому-передачі. Відповідно до Актів прийому-передачі, кількість продукції що зазначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно-транспортних накладних.

На кожній Видатковій (товарно-транспортній) накладній є підпис відповідача, який засвідчує факт прийняття товару (м'ясопродукції) до перевезення, в об'ємі та вигляді зазначеному в накладних, а відповідно до Актів прийому-передачі продукції, встановлено, що кількість привезеного контрагентам товару менша ніж у накладній. На кожному Акті прийому-передачі продукції є підпис відповідача, який засвідчує факт згоди останнього про недовезення ним м' ясопродукції контрагентам позивача.

Станом на день подання позову до суду непогашена сума збитків, завданих відповідачем позивачу, становить 8 679,04 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою № 31 від 16.01.2017.

Наказом № 948 КА/к-з від 30.09.2016 відповідач був звільнений за власним бажанням. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується.

Представник ТОВ «Комплекс Агромарс» подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі на підставі поданих доказів. Також просила суд стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. У випадку неявки в судове засідання належним чином повідомленого відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом публікації оголошення про виклик відповідача в газеті «Урядовий курєр» (вид. №104 від 08.06.2017) в судове засідання за невідомих суду причин не зявився.

З огляду на викладене, суд, в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не зявився, у порядку заочного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, наявні в ній докази в їх сукупності та співставленні суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що з 01 червня 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону ISUZU NOR 71P, державний номерний знак НОМЕР_1, автоколони №3 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс», згідно наказу № 369 КА/ к-п.

Згаданим наказом відповідачу за його згодою було доручено виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора. Крім того, 01 червня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договори №66-В та №666-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність згідно яких відповідач взяв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввіреного йому автомобіля та матеріальних цінностей.

Втім, під час передачі продукції контрагентам позивача, виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому-передачі. Відповідно до Актів прийому-передачі, кількість продукції що зазначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно-транспортних накладних.

У звязку із чим згідно бухгалтерської довідки № 31 від 16.01.2017 відповідачем було завдано позивачу збитків на суму 8 679,04 грн.

Наказом № 948 КА/к-з від 30.09.2016 відповідач був звільнений за власним бажанням.

Згідно ч. ч. 1, 2ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України впостанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника.

Крім того, згідно ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1КЗпП укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

У відповідності до ст. 135-1КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР"передбачено перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками"зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п. 1).

Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1КЗпПможе бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (п. 8).

Відповідно до ст. 138 КЗпП, обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Так, в обґрунтування своєї позиції позивачем надано в розпорядження суду копії договорів про повну матеріальну відповідальність, укладених 01 червня 2016 року за № 666-В та № 666-Е між ТОВ «Комплекс Агромарс» та відповідачем ОСОБА_1, який з 01 червня 2016 року був прийнятий на посаду водія-експедитора автоколони № 3 (а.с. 9, 11, 12).

З текстів даних договорів вбачається, що вказані договори складені з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, що належать ТОВ «Комплекс Агромарс», укладені про те, що працівник, що займає посаду водія-експедитора автоколони, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілісності всіх переданих роботодавцем в установленому порядку йому матеріальних цінностей, а також за незабезпечення цілості тих матеріальних цінностей, що будуть передаватись йому роботодавцем протягом усього строку дії Договору.

Згідно ч. ч. 1, 3ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зст. 60 ч. 2 ЦПК України, сторонни зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши надані суду докази на обґрунтування позовних вимог, докази на підтвердження своєї позиції, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність, суд дійшов до висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

Окрім того, відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Матеріали цивільної справи містять належні та допустимі докази понесення ТОВ «Комплекс Агромарс» витрат, повязаних зі сплатою судового збору в розмірі 1600,00 грн. згідно платіжного доручення № та з оплатою публікації оголошення про виклик відповідача в судове засідання в пресі в розмірі 630,00 грн. згідно платіжного доручення №.

А тому, у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.130, 132, 134, 135-1, 137, 138 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії АА №854249, виданий Чернівецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 20.05.1999 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 8 679 (вісім тисяч шістсот сімдесят девять) гривень 04 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії АА №854249, виданий Чернівецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 20.05.1999 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» судовий збір в розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот) гривень та витрати, повязані з публікацією оголошення про виклик відповідача в судове засідання в пресі в розмірі 630,00 (шістсот тридцять) гривень.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення або отримання копії рішення через Чернівецький районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У випадку ухвалення заочного рішення, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН