Номер провадження: 22-ц/785/7507/17
Номер справи місцевого суду: 522/3401/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Одеської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права на спадкування, за участю третьої особи ОСОБА_5,

встановила:

26.02.2016 року позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись з позовною заявою до Одеської міської ради (далі ОМР), посилаючись на те, що з 1963 року їх сімя проживає в комунальній квартирі №26 (на 2 сімї) в будинку 29 по вул. Приморській в м. Одесі. В січні 1998 року в суміжну кімнату площею 12,0 кв.м. вселилась нова власниця ОСОБА_6 із хворою на туберкульоз донькою ОСОБА_7

02.10.2001 року ОСОБА_6 померла та у звязку із погіршенням стану ОСОБА_7, позивачі переселили її у свою частку квартири, доглядали, купували ліки та стали проживати однією сімєю по дату її смерті 26.02.2015 року.

За життя ОСОБА_7 фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 у вигляді 385/1000 частин квартири АДРЕСА_1 та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2005 року за ОСОБА_7 визнано право власності на зазначену частину квартири, яке вона в подальшому не зареєструвала у встановленому законом порядку.

Оскільки жодних спадкоємців першої, другої та третьої черги ОСОБА_7 не мала, позивачі просять суд встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з ОСОБА_7 з 2003 року та по дату її смерті 26.02.2015 року, а також визнати за позивачами право на спадкування за законом на 385/1000 частин квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох кімнат житловою площею 31,8 кв.м., 2-х кухонь, санвузлу, коридору та балкону, зальною площею 59,6 кв.м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОМР було задоволено.

Встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з ОСОБА_7 з 2003 року та по дату її смерті 26.02.2015 року.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право на спадкування за законом на385/1000 частин квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох кімнат житловою площею 31,8 кв.м., 2-х кухонь, санвузлу, коридору та балкону, зальною площею 59,6 кв.м.

В апеляційній скарзі представник ОМР ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції представник ОМР не зявився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що, починаючи з 2003 року позивачі проживали однією сімєю разом з ОСОБА_7, до її смерті 26.02.2015 року, а тому як спадкоємці четвертої черги мають право на спадкування її власності, а саме - 385/1000 частин квартири АДРЕСА_1.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі зареєстровані і проживають в квартирі спільного заселення № 26, тобто в комунальній квартирі, в одній із її кімнат, площею 19,5 кв., в будинку № 29 по вул. Приморській в м. Одесі.

Спадкодавець ОСОБА_7 проживала в іншій кімнаті вказаної комунальної квартири, площею 22,95 кв.м., що складає 385/1000 частини цієї квартири. Право власності ОСОБА_7 на вказану частину комунальної квартири підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2005 року.

Таким чином, позивачі ОСОБА_4 є сусідами спадкодавця ОСОБА_7, проживали у комунальній квартирі, в різних кімнатах, інші приміщення цієї квартири були в загальному користуванні вказаних осіб.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які були надані суду представником ОМР, а саме: копіями листа директора КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 03.03.2016 р. № 554/11; довідкою за формою № 1 (виписки з погосподарської книги про склад сімї та реєстрацію) дільниці № 1 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 03.03.2016 р. № 1164; довідкою форми «А» щодо адреси місця проживання ОСОБА_8; довідкою форми «Б» щодо зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 29-32).

Вказані обставини не дають підстав для висновку, що позивачі ОСОБА_4 і спадкодавець ОСОБА_7 проживали однією сімєю.

При цьому колегія суддів зазначає, що позивачі ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом, вказали, що ОСОБА_7 сильно хворіла, а тому вони, починаючи з 2003 року по день смерті ОСОБА_7 26.02.2015 року, надавали їй допомогу по придбанню ліків, одягу, продуктів харчування, викликали лікарів по місцю їх проживання, однак не надали суду жодних доказів вказаних обставин.

Більш того, як встановлено судовою колегією, ОСОБА_7 отримувала пенсію, а тому могла сама себе утримувати, придбавати ліки, одяг і продукти харчування.

Разом з тим, сам факт того, що позивачі ОСОБА_4 надавали деяку допомогу хворій ОСОБА_7 по придбанню ліків, виклику лікарів, не може свідчити про їх сумісне проживання однією сімєю з ОСОБА_7,ведення спільного господарства, оскільки вони проживали по-сусідству у кімнатах комунальної квартири.

Колегія суддів також враховує, що у разі, якщо ОСОБА_7 сильно хворіла протягом більше 10 років на туберкульоз, і допомогу їй надавали позивачі, на що вони посилаються в позові, то ніщо не заважало їм отримати житлову площу, яка належала ОСОБА_7 на праві приватної власності, в порядку оформлення договору про відчуження цієї власності на підставі цивільно-правової угоди, або шляхом оформлення заповіту, яким би ОСОБА_7 заповідала все своє майно позивачам.

Однак, ОСОБА_7 зазначених дій не здійснила, що в свою чергу свідчить про те, що за життя ОСОБА_7 не бажала відчужувати свою власність на користь позивачів і навіть заповідати цю власність на їх користь.

Що стосується показань свідків, які покладені судом в основу судового рішення, то колегія суддів ставиться до них критично, так як всі вказані свідки не проживали разом із сімєю позивачів ОСОБА_4 та спадкодавця ОСОБА_7, а обставини щодо сумісного проживання вказаних осіб, їм відомі від позивачів ОСОБА_4. Тобто показання свідків в даному випадку є субєктивними і не підтверджуються іншими доказами, які маються в матеріалах справи.

Більше того, із показань свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 слідує, що кімната, в якій проживала ОСОБА_7, перебуває в запущеному стані, в ній повний безлад, що в свою чергу спростовує показання позивачів, що вони перевели ОСОБА_7 в свою кімнату і користувались двома кімнатами як одна сімя.

При цьому свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що необхідно якомога скоріше вирішити питання щодо цієї кімнати, для наведення порядку, оскільки в ній проживали особи, які хворіли на туберкульоз і СНІД.

В свою чергу свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що ОСОБА_7 зловживала спиртними напоями, тому постійно перебувала в стані спяніння.

Що стосується показань свідка ОСОБА_11, яка пояснила суду, що позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_7 проживали однією сімєю, готували і вживали їжу разом, то вона зазначила, що це було повязано з тим, що у квартирі одна кухня.

Підсумовуючи викладене слід зазначити, що всі вищевказані свідки пояснили суду, що за ОСОБА_7 здійснювали догляд саме позивачі ОСОБА_4, однак, на думку колегії суддів вказаних обставин недостатньо для того, щоб вважати, що вказані особи проживали однією сімєю, оскільки остання проживала в своїй кімнаті, в якій був повний безлад, а позивачі ОСОБА_4, разом із сином - в своїй кімнаті, як сусіди по комунальній квартирі.

Зазначений висновок колегії суддів щодо показань свідків також стосується і ОСОБА_1 про проживання однією сімєю, який підписаний сусідами спадкодавця, однак не має дати його складання (а.с.21). Разом з тим, із пояснень позивача ОСОБА_3 слідує, що вказаний ОСОБА_1 складений після смерті ОСОБА_7, а тому на думку колегії суддів не може обєктивно свідчити про сумісне проживання позивачів з ОСОБА_7 однією сімєю більше 5 років.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом) судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України, про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Крім того, за приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійномешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 одружені та виховують сина ОСОБА_5 проживають однією сімю в одній кімнаті комунальної квартири, що також виключає їх сумісне проживання однією сімєю з ОСОБА_7 При цьому слід зазначити, що одночасне проживання особи в двох сімях законом не передбачено.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять достатньо доказів проживання позивачів ОСОБА_5 однією сімєю з ОСОБА_7 більше пяти років до її смерті.

Крім викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що у суду не було правових підстав для визнання за позивачами права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7, оскільки матеріали справи не містять вмотивованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо переоформлення на ОСОБА_5 права на спадкування майна - 385/1000 частин квартири АДРЕСА_3, після смерті ОСОБА_7

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у тому числі справи про встановлення факту проживання однією сімєю (п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України).

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Однак, як вбачається з матеріалів справи № 522/3401/16-ц, а саме з витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 30.11.2016 року № 44988264 та витягу зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 04.07.2017 року № 45988273, сформованих державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 та наданих суду на його запит, ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем ОСОБА_8 не складалися, спадкова справа до майна померлої ОСОБА_7 не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалося.

Тобто викладені обставини свідчать про те, що у разі наявності для того підстав, суд мав право встановити лише факт сумісного проживання позивачів із спадкодавцем ОСОБА_7 понад п'ять років однією сімєю до часу відкриття спадщини, як того вимагає ст. 1264 ЦК України, без визнання права власності на спадкове майно, оскільки вчинення вказаних дій належать до компетенції нотаріуса, а не суду.

Крім того, як вбачається з довідки КП «БТІ» ОМР від 21.03.2017 року (а.с. 134), станом на 31.12.2012 року право власності на 385/1000 частин квартири АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_6, а не за ОСОБА_7 Право власності на інші 615/1000 частин квартири АДРЕСА_3 к КП «БТІ» ОМР взагалі не зареєстровано (а.с.102-114).

Більш того, згідно заяви позивача ОСОБА_3 від 30.09.2015 року, яка надійшла до нотаріуса 21.10.2015 року, за № 939, ОСОБА_3 звернулась до Одеської нотаріальної контори № 2 про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, а не ОСОБА_7 (а.с.108).

Таким чином, тільки у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження, наявність відмови нотаріуса є необхідною умовою для звернення до суду за захистом порушених прав. При таких умовах, після отримання від нотаріуса відомостей про відсутність заведеної спадкової справи до майна померлої ОСОБА_7, суд не мав законного права визнавати за позивачами право на спадкування на частину спірної квартири.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що з вищевикладених підстав суд був зобовязаний закрити провадження у справі, є безпідставними і такими, що не передбачені ст. 205 ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У звязку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОМР відмовити у повному обсязі.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОМР сплачений судовий збір за отримання копії звукозапису судового процесу технічними засобами у сумі 48 грн., та за подання апеляційної скарги у сумі 1760 грн. (а.с.151, 155), а всього у сумі 1808 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2017 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до Одеської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права на спадкування, за участю третьої особи ОСОБА_5, відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частках на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір у сумі 1808 грн. (одна тисяча вісімсот вісім гривень).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_13

ОСОБА_2