АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1191/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод користування квартирою, вселення та стягнення моральної шкоди.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

26 жовтня 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод користування квартирою, вселення та стягнення моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог, зазначила, що вона є власником 1/3 частини квартири № 31 в будинку за № 8 по вул. Енергетиків у м. Каневі Черкаської області, що підтверджується витягом з Державної реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень.

Право власності на 2/3 частини вказаної вище квартири належить її колишньому чоловіку ОСОБА_6

Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 07 квітня 2015 року, спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 30,0 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 17,5 кв.м., 2-а кімната - 12,5 кв.м., кухня - 7,1 кв.м., вбиральня сполученої площі - 4,2 кв.м., коридор - 8,5 кв.м., лоджія - 2,5 кв.м. Загальна площа квартири - 51,0 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Рішенням Канівського міськрайонного суду від 24 березня 2016 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_7 виділено у користування житлову кімнату площею 12,5 кв.м., у користування відповідача виділено житлову кімнату площею 17,5 кв.м. разом з лоджією 2,5 кв.м., в загальному користуванні залишено кухню - 7,1 кв.м., вбиральню сполученої площі - 4,2 кв.м. та коридор - 8,5 кв.м..

Оскільки, відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, відмовляється надати комплект ключів від вхідних дверей вона змушена була звертатись до поліції та суду, збирати відповідні документи для захисту своїх прав, спілкуватися з працівниками поліції, чим їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 30000 грн..

Просила суд прийняти рішення, яким вселити її у квартиру АДРЕСА_1, в кімнату № 5 площею 12.5 кв.м., згідно технічного паспорта; зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою № 31 будинку № 8 по вул. Енергетиків у м. Каневі Черкаської області та передати комплект ключів від вхідних дверей до даної квартири, та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 30 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2017 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_1 в кімнату № 5 площею 12,5 кв.м. згідно технічного паспорту.

Зобовязано ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_7 у користуванні квартирою № 31 будинку № 8 по вул. Енергетиків у м. Каневі Черкаської області та передати комплект ключів від вхідних дверей до даної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 785,47 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржив вказане рішення в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2017 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_7 відмовити.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_7 є власником 1/3 частини квартири № 31 в будинку за № 8 по вул. Енергетиків у м. Каневі Черкаської області, відповідач ОСОБА_6 є власником 2/3 частини квартири № 31 в будинку за № 8 по вул. Енергетиків у м. Каневі Черкаської області, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2015 року (а.с. 65-67), яке набрало законної сили, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію про реєстрацію права та їх обтяжень (а.с. 68).

В ході судового розгляду справи встановлено, підтверджено наданими до суду доказами та не заперечувалося учасниками процесу, що сторонам по справі на праві спільної часткової власності належить спірна квартира, в якій 1/3 частки належить позивачці ОСОБА_7, 2/3 частки відповідачу ОСОБА_6.

Також, судом встановлено, що рішенням Канівського міськрайонного суду від 24 березня 2016 року (а.с. 14-15), яке набрало законної сили 14 червня 2016 року, встановлено порядок користування квартирою № 31 в буд. № 8 по вул. Енергетиків в м. Каневі Черкаської області, виділено в користування позивачки ОСОБА_7 житлову кімнату площею 12,5 кв.м., виділено в користування відповідача ОСОБА_6 житлову кімнату площею 17,5 кв.м. разом з лоджією 2,5 кв.м., в загальному користуванні залишено кухню - 7,1 кв.м., вбиральню сполученої площі - 4,2 кв.м. та коридор - 8,5 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 неодноразово (01 жовтня 2014 року, 19 липня 2016 року (а.с. 8,9)) зверталася до Канівського МВ УМВС України в Черкаській області та Канівського ВП Золотоніського ВП ГУ НП в Черкаській області із скаргами на дії відповідача, в звязку з тим, що ОСОБА_6 відмовляється надавати їй ключі від спільної квартири та отримала висновок з рекомендацією звернутися з даного приводу до суду.

Згідно акту, складеного 22 листопада 2016 року та підписаного мешканцями міста Канева ОСОБА_8Ю, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (а.с. 37) вбачається, що співвласника квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_7 не впускають до вказаної квартири, відмовляються відчиняти двері.

Відповідно до копії висновку складеного інспектором Канівського ВП Золотоніського ВП ГУ ГП в Черкаській області від 26 листопада 2016 року (а.с. 41) вбачається, що 22 листопада 2016 року до Канівського ВП надійшло повідомлення від ОСОБА_7 про те, що її не впускають в квартиру АДРЕСА_2, яка належить їй на праві спільної власності з ОСОБА_6, відмовляються відчиняти двері, у звязку з чим їй було розяснено право звернення до суду.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 3-5) в обгрунтування її вимог, позивачка зазначила, що в спірній квартирі, де їй на праві власності належить 1/3 частки нерухомого майна, фактично не проживає, оскільки позбавлена можливості доступу до вищевказаної квартири, тому що відповідач відмовляється надати комплект ключів від вхідних дверей. Тому просила вселити її у спірну квартиру та зобовязати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні вказаним майном.

Крім того, ОСОБА_7 зазначила, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_6 їй завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних та фізичних стражданнях через докладання нею додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду ОСОБА_7 оцінила в 30 000 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог (а.с. 84-87), суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачка повністю довела обґрунтованість своїх вимог, надала суду підтверджуючі докази в їх підтвердження, однак моральну шкоду задовольнив в розмірі 5 000 грн., виходячи з принципу розумності та справедливості.

В апеляційній скарзі (а.с. 90-93) ОСОБА_6 вказував, що рішення суду є незаконним та не ґрунтується на нормах чинного законодавства та встановлених обставин справи.

Вважає, що він жодним чином не порушив права ОСОБА_7, як співвласника, а подана позовна заява є не інакше як тиск на одного із співвласників для пришвидшення сплати за частку в спільному майні.

Крім того, вважає, що висновок суду в частині часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн. не ґрунтується також на встановлених обставинах справи, оскільки позивачка не надала суду допустимих доказів моральних страждань.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення районного суду, обгрунтованість доводів апеляційної скарги, пояснень, наданих сторонами, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Так, судом встановлено, що предметом позовних вимог є вселення, усунення перешкод в користуванні квартирою та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як вже зазначалося вище, позивачка ОСОБА_7 дійсно позбавлена можливості користуватися квартирою № 31 в буд. № 8 по вул. Енергетиків в м. Каневі Черкаської області, яка належить їй з відповідачем на праві часткової власності.

Дана обставина підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: актом, складеним 22 листопада 2016 року та підписаного мешканцями міста Канева ОСОБА_8Ю, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (а.с. 37), висновком, складеним інспектором Канівського ВП Золотоніського ВП ГУ ГП в Черкаській області від 26 листопада 2016 року (а.с. 41), та копіями ОСОБА_7 неодноразово (01 жовтня 2014 року, 19 липня 2016 року (а.с. 8,9)) звернень ОСОБА_7 з цього приводу до Канівського МВ УМВС України в Черкаській області та Канівського ВП Золотоніського ВП ГУ НП в Черкаській області із скаргами на дії відповідача.

Відповідачем та його представником в судових засіданнях під час розгляду справи в суді першої та суді апеляційної інстанції не спростовано даних обставин та не доведено незаконність та недійсність складеного акту та висновку.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про прядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною часткової власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Ст. 358 ЦК України передбачає, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутності згоди, порядок володіння так користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2016 року, яке набрало законної сили 14 червня 2016 року, встановлено порядок користування спірною квартирою (а.с. 14-15).

Позивачка довела суду факт відсутності згоди щодо порядку володіння та користування даною квартирою між нею та відповідачем як співвласниками квартири.

Тому, на думку колегії суддів є правильним висновок суду першої інстанції про те, що право позивачки в даних правовідносинах потребує захисту, оскільки, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За таких обставин, висновок суду про зобовязання відповідача ОСОБА_6 не чинити перешкод у користуванні квартирою позивачці ОСОБА_7 шляхом вселення в квартиру є правильним, так як він ґрунтується на встановлених обставинах по справі, які повністю доведені позивачкою обгрунтованими доводами та наданими доказами, які приєднані до матеріалів справи.

Що стосується висновку суду про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., то колегія суддів також вважає його правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Як зазначено в п. 5 вищевказаної постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Судом було достовірно встановлено факт неправомірності дій ОСОБА_6 щодо права ОСОБА_7 користування та розпорядження своїм майном.

Через неправомірні дії відповідача позивачці довелося звертатися до поліції та суду, збирати відповідні документи для захисту своїх прав, спілкуватися з працівниками поліції, докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

А тому, вимоги позивачки щодо відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок протиправних дій відповідача є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 грн., так як при визначенні розміру моральної шкоди, районний суд правильно врахував межі розумності та справедливості, негативні емоції та переживання, які вимагали додаткових зусиль для організації щоденного життя позивачки.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено правову природу спірних правовідносин, позивачкою надано вмотивовані та підтверджуючі докази в обгрунтування своїх позовних вимог, які не спростовані відповідачем, а тому висновок районного суду є правильним і скасуванню не підлягає.

Крім того, судова колегія вважає також вірним висновок суду в частині стягнення судових витрат, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства і відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод користування квартирою, вселення та стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :