Справа № 495/9445/16-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

08 листопада 2017 року м. Білгород-Дністровський

лгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Заверюхи В.О.,

при секретарі Червинській І.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1, представників відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Білгороді-Дністровському, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2016 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх позивних вимог позивач посилається на те, що 05.09.2014 року вона за договором позики дала в борг ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів була написана розписка від 05.09.2016 року. Борг на теперішній час не погашений. Строк повернення суми боргу розпискою не обумовлений.

20 вересня 2016 року позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про повернення суми боргу у місячний строк з дня отримання вимоги. Відповідач на письмову вимогу про повернення позики ніяким чином не відреагувала, борг до теперішнього часу не повернула.

Згідно відомостей Національного Банку України, розміщених на офіційному сайті, станом на 08.11.2016 року, офіційний курс НБУ наступний: за 100 доларів США 2557,0654 гривні. Сума боргу, що еквівалентна гривні з урахуванням 3% річних складає 136 037,77 гривень.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити, та пояснив що ОСОБА_3 будь-яких коштів у борг від ОСОБА_1 фактично не отримувала.

Дослідивши матеріали справи та всі надані докази, заслухавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, а також підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 склала письмову розписку від 05.09.2014 року, виконану рукописним текстом, у якій зазначено, що вона дала у борг ОСОБА_3 грошові коти в сумі 5000,00 доларів США. Строк повернення суми боргу розпискою не обумовлений. (а.с.8)

У своєму позові, а також під час розгляд справи, позивач наполягала, на тому, що борг на теперішній час не погашений.

20 вересня 2016 року позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про повернення суми боргу у місячний строк з дня отримання вимоги. (а.с. 9-10)

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналізуючи зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з розписки, на яку посилається позивач ОСОБА_1 не вбачається як сам факт отримання відповідачем ОСОБА_3 в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, та відсутня дата її отримання, а також зобов'язання про їх повернення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, оскільки позивачем не доведено, що між сторонами дійсно укладено договір позики та мав місце факт надання відповідачу грошових коштів у борг, у зв'язку з чим у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 15,16, 509, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 209, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя