Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/933/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

08.06.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 березня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, укладений 26 листопада 2014 року ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського нотаріального округу ОСОБА_5 В обгрунтування своїх вимог посилалась на те, що після смерті своєї матері ОСОБА_4, яка померла 21 грудня 2014 року, вона дізналась про те, що від імені її матері був складений вказаний заповіт про те, що ОСОБА_4 заповідала належний їй житловий будинок № 96 з господарськими будівлями по вул.. Червоного Козацтва в м.Олександрії Кіровоградської області та земельну ділянку за цією ж адресою, ОСОБА_3. Вказаний заповіт позивач вважає недійсним з тих підстав, що волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її волі, адже на момент укладення заповіту вона перебувала у стані, в якому не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними. В 2014 році її матері ОСОБА_6 виповнилося 88 років, останній час стан її здоров»я істотно погіршився, вона мала проблеми з судинами, у неї розвинувся склероз, почастішали випадки несприйняття дійсних подій та правильної життєвої орієнтації. Мати вживала велику кількість медичних препаратів, неодноразово викликала швидку допомогу. Кожного тижня вона приїжджала до матері, допомагала продуктами та по господарству. Мати відмовлялася переїзжати до позивача, пояснюючи це тим, що вона бажає дожити віку в своїй оселі. Вважає, що відповідач скористалася станом ОСОБА_4, яка ніколи не говорила про свій намір скласти заповіт. Відповідач не бажає добровільно вирішити спір і тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольними її позов в повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, висновки суду не грунтуються на повно і об'єктивно досліджених обставинах справи, не забезпечено право сторін на подання доказів і відстоювання своєї позиції.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_7, яка заперечувала проти задоволення скарги та просила залишити судове рішення без змін, вивчивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції виходив із того, що при складенні ОСОБА_4 заповіту на користь ОСОБА_3 її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Такий висновок є правильним.

Судом установлено, що 21.12.2014 року померла ОСОБА_4 Матвієвна, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ОЛ № 198932 ( а.с. 35 т.1).

Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок № 96 по вул.. Червоного Козацтва в м.Олександрії Кіровоградської області, який належав ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.1963 року( а.с. 147-149 т.1).

Після відкриття спадщини з заявами про прийняття спадщини в Олександрійську міську державну нотаріальну контору звернулися: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується матеріалами спадкової справи ( а.с. 33-55 т. 1).

26.11.2014 року ОСОБА_4 був складений заповіт, згідно якого належний їй житловий будинок № 96 по вул. Червоного Козацтва в м.Олександрії Кіровоградської області та земельну ділянку за цією ж адресою вона заповіла ОСОБА_3 В заповіті ОСОБА_4 вчинено запис: "Заповіт мною прочитано, мною підписаний, відповідає моїм намірам" та підписано. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 1537. Крім того, в заповіті зазначено, що в зв'язку з похилим віком заповідача, на її прохання цей заповіт складено та посвідчено за місцем її проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.а.47 т. 1). До спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію вказаного заповіту 26.11.2014 року (а.с.47 зв. т.1).

Пред'являючи даний позов, ОСОБА_2, донька померлої ОСОБА_4, посилалась на ст. 225 та ст. 1257 ЦК України і зазначала, що на момент складання і підписання заповіту її мати через свій вік і стан здоров'я не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

В судовому засіданні сторони не заявляли клопотання про призначення та проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Представником позивача та позивачем в судовому засіданні двічі заявлялися клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для вирішення питання чи спадкодавець ОСОБА_4 підписувала заповіт чи інша особа.Ухвалами суду від 8.07.2016 року та 28.10.2016 року призначалися такі експертизи. Але двічі ухвали поверталися без виконання, так як позивачкою не були перераховані кошти за проведення даних експертиз. В судовому засіданні 09.03.2017 року позивач підтвердила, що не вважала за потрібне оплачувати вартість експертиз.

Крім того, представником позивача в судовому засіданні зазначалося, що даний заповіт не можна вважати дійсним, так як особа спадкодавця встановлювалася на підставі недійсного паспорту останньої, так як в паспорті відсутній підпис спадкодавця ОСОБА_4 ( а.с. 145 т.1)

Згідно відповіді начальника Олександрійського МВ УДМС України в Кіровоградській області № 12/1120 від 02.06.2016 року зазначено, що дійсно 15.05.2002 року був виданий паспорт громадянина України ЕА 937470 на ім.»я ОСОБА_4.( а.с. 193 т.1).

Згідно п.8 постанови Верховної Ради України "Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтво про народження" № 2503-12 зазначено вичерпний перелік підстав недійсності паспорта, а саме зазначено, що паспорт, в якому не вклеєно фотокарток при досягненні його власником 25- і 45-річного віку, вважається недійсним. Тому відсутність підпису в паспорті не тягне за собою його недійсності.

Крім цього, в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року по справі № 6-73 цс11 зазначено, що відсутність у заповідача паспорта громадянина України не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки в даному випадку відповідно до статті 43 Закону України «Про нотаріат» та пункту 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначальним для нотаріуса було саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

В суді першої інстанції приватний нотаріус ОСОБА_5 пояснювала, що 26.11.2014 року її викликали по місцю проживання спадкодавця ОСОБА_4 Вона виїхала і впевнилася в дієздатності даної особи. Вона спілкувалася наодинці з ОСОБА_4 Остання пояснювала, що за нею догляд здійснюють сусіди і вона виявила намір укласти заповіт на сусідку ОСОБА_3 Вона перевірила, що спадкодавець може самостійно підписати заповіт, встановила особу на підставі паспорту. Потім вона повернулася в офіс і склала проект заповіту і знову прихала до ОСОБА_4 Остання була охайна, лежала на ліжку, у неї була чиста постільна білизна, в хаті було прибрано. В розмові вона повідомила що у неї є донька. При спілкуванні з ОСОБА_4 було видно, що остання добре розуміє значення своїх дій, була адекватна, думки висловлювала чітко. Вона побачила довіру з боку ОСОБА_4 до ОСОБА_3 Вона допомогла ОСОБА_4 сісти на ліжку, так як остання не вставала з ліжка. Спадкодавець ОСОБА_4 одягла окуляри і самостійно прочитала заповіт і підписала його.

Згідно відповіді Олександрійської станції екстреної ( швидкої) медичної допомоги №459 від 7.12.2015 року в первинній медичній документації зафіксовано 2 виїзди бригади екстреної ( швидкої) медичної допомоги 06.03.2014 року та 21.12.2014 року до ОСОБА_4 за адресою: вул..Червоного Козацтва , буд. 96 ( а.с. 85 т.1) .

Згідно відповіді КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Олександрії» № 829 від 2.12.2015 року громадянка ОСОБА_4 знаходилася на диспансерному обліку в КЗ « ПМСД м.Олександрії». За період з 01.01.2013 року по 21.12.2014 року згідно даних амбулаторної карти № 0352/27 ОСОБА_4 зверталася до дільничого лікаря-терапевта: 08.07.2013 року, 18.09.2013 року, 05.03.2014 року, 22.05.2014 року, 02.10.2014 року, 15.12.2014 року. А 21.12.2014 року бригадою швидкої допомоги констатована смерть ОСОБА_4, видана довідка №784 про смерть. (а.с. 107 т.1)

Згідно записів медичної амбулаторної карти № 0352/27 ОСОБА_4 зверталася з приводу набряків ніг, віддишки, білю в спині, серцевої недостатності, остеохондрозу.

Згідно відповіді Олександрійської психіатричної лікарні № 1767/01-14 від 3.12.2015 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в лікарню не зверталася і на обліку не перебувала( а.с.106 т.1)

З досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: пояснень свідків, нотаріуса, які підтвердили повну спроможність померлої розуміти значення своїх дій і керувати ними, її бажання скласти заповіт саме на відповідача , як особу яка її доглядала, медичних висновків, даних медичних карток, було з'ясовано, що обставини, з якими закон повязує настання наслідків, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Крім того, пояснення дільничого лікаря-терапевта, відповіді з медичних установ, записи амбулаторної карти не містять даних про те, що заповідач мала певні психічні розлади або захворювання, внаслідок яких змінювався її психічний стан.

Оскільки позивачем не доведено за допомогою належних і допустимих доказів того, що заповідач на момент складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, доводи позивача ґрунтується на припущеннях, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про безпідставність вимог про визнання оспорюваного заповіту недійсним.

При вирішенні справи як суд першої інстанції роз'яснив ОСОБА_2 вищевказані норми матеріального і процесуального права, проте вона не виявила бажання скористатись своїми правами і не заявила клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, вважаючи його таким, що не має значення для розгляду справи.

Всі інші клопотання, в тому числі про допит свідків, дослідження медичної документації, призначення судово-почеркознавчої експертизи суд першої інстанції вирішив з дотриманням ст. ст. 57-59 ЦПК України, враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснив сторонам їх права і обов'язки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, в тому числі роз'яснив вимоги ст. 145 ЦПК України та значення висновку судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану особи на момент складання оспорюваного заповіту.

Відповідно до ч. 2. ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В засіданні апеляційного суду позивачеві роз'яснені її права і обов'язки належним чином доводити обставини, на які вона посилалась в обгрунтування своїх позовних вимог, з метою з'ясування дійсного психічного стану ОСОБА_4 в момент укладення оспорюваного заповіту обговорювалось питання про необхідність призначення у справі відповідної експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи згідно з вимогами частини першої статті 143, статті 145 ЦПК України.

Позивач не заявила клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи та зазначила, що надала достатньо доказів на підтвердження своїх доводів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідив всебічно та повно обставини справи, всі наявні у справі докази в їх сукупності та надав їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність і недоведеність заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: