АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», Банк), посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує своїх зобов'язань у договірних відносинах, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість за кредитним договором, просив стягнути заборгованість розмірі 5 842,94 доларів США та 194 537,23 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене за неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не застосував положення норм матеріального права, які підлягали застосування у даних правовідносинах, а саме судом не застосовано положення ст. 258 ЦК України, якою встановлено позовну давність до вимог про стягнення неустойки. Крім цього судом не застосовано положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та безпідставно стягнуто пеню у розмірі 167 625, 21 грн., який значно перевищує розмір заборгованості у сумі 5 842,94 доларів США.

Зазначав, що сума заборгованості 5 842,94 доларів США має бути зменшена до 5 553,63 доларів США, оскільки в рахунок погашення заборгованості ним 11.02.2011 було внесено суму у розмірі 2 300 грн., що еквівалентно 289,31 доларів США, так як дана сума не врахована Банком при здійсненні розрахунку заборгованості, а відтак і не врахована судом.

Посилався на те, що судом невірно застосовано положення ст. 625 ЦК України та безпідставно стягнуто суму інфляційних втрат та 3% річних, оскільки положення даної норми поширюються лише на випадки простроченого грошового зобов'язання, яке визначене в гривні.

Також як на підставу скасування рішення суду посилався на настання фінансово-економічної кризи у 2008-2009 роках, що потягло за собою зниження курсу національної валюти.

За вказаних обставин просив змінити заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10.05.2016 і зменшити розмір пені, скасувати в повному обсязі загальну суму 3% річних та інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту та зменшити розмір загальної суми заборгованості з 5 842,94 доларів США до 5 553,63 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10.05.2016 змінено та зменшено розмір загальної стягнутої суми з 194 537,23 грн. до 69 0002,16 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 05.10.2016 скасовано та передано справу на новий апеляційний розгляд.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, наведених в ній та просила задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк», Банк), назву якого змінено на ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 32.2/АЄ-044.07.2, за умовами якого Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 23 733,00 доларів США терміном до 26 червня 2014 року включно.

Пунктами 1.2.1., 1.2.2. Кредитного договору передбачено, що кредитні кошти надаються виключно на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, а саме: на купівлю автомобіля згідно з договором купівлі-продажу № 25/06/07кдт від 25.06.2007 у сумі 23 733,00 доларів США; на сплату страхових платежів згідно з договором добровільного страхування наземних транспортних засобів НТ-07 № 587 Кв від 27.06.2007 - 00 доларів США 00 центів.

Для обліку виданих кредитів Банк відкрив позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 (п. 1.3.).

Пунктом 1.5. Кредитного договору передбачено, що процентна ставка за кредитами за цим Договором встановлюється у розмірі 7,7% річних.

Згідно пункту 1.5.1. Кредитного договору щомісячна плата за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та рахунком для нарахування процентів (далі - плата за проведення розрахунків) встановлюється в розмірі 0,25% від суми виданого кредиту.

01 листопада 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору № 32.2/АЄ-044.07.2 від 27.06.2007, якою встановлено процентну ставку в розмірі 9,7% річних, викладено пункт 1.5.1. та розділ 7 «Особливі умови» в новій редакції.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що Банк свої зобов'язання за договором кредиту виконав у повному обсязі та надав кредитні кошти у сумі 23 733,00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 780_3 від 27.06.2007 (а.с. 17).

Факт належного виконання Банком умов кредитного договору та видачі коштів у розмірі 23 733,00 доларів США відповідачем не оспорювався та рішення суду в цій частині не оскаржувалося.

Натомість матеріалами справи підтверджується, що боржник ОСОБА_1 свої зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, сума заборгованості за кредитним договором № 32.2/АЄ-044.07.2 від 27.06.2007 станом на 12.11.2015 складала 5 842,94 доларів США та 194 537,23 грн., з яких: 5 842,94 доларів США - сума простроченої заборгованості за кредитом (несплачені проценти); 164 751,88 грн. - загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; 2 873,33 грн. - сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості за платою за обслуговування кредиту; 25 507,90 грн. - загальна сума 3% річних від суми простроченої заборгованості по тілу та процентам; 44,60 грн. - сума 3% річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту; 959,51 грн. - сума інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту (а.с. 18-25).

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, дослідив суму заборгованості, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 перед Банком простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 5 842,94 доларів США, суми пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 2 873,33 грн., загальної суми 3% річних у розмірі 25 552,50 грн. та суми інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 959,51 грн.

Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не враховано часткове погашення заборгованості 11.02.2011 у розмірі 2 300 грн., що еквівалентно 289,31 доларів США та неправомірно стягнуто суму у розмірі 5 842,94 доларів США спростовуються матеріалами справи (а.с. 22 на звороті).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про стягнення простроченої суми заборгованості в іноземній валюті - доларах США, з огляду на наступне.

Грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадку, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютним цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року по справі № 6-145цс14, який у відповідності до вимог статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судом загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року по справі № 6-1680цс15.

Посилання апелянта про те, що він не міг знати про істотну зміну обставин, а саме зміну курсу долару США до гривні та настання фінансово-економічної кризи в країні, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження.

Так, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для неналежного виконання умов кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконного стягнення судом 3% річних та інфляційних втрат, оскільки кредит видано в іноземній валюті.

Згідно умов кредитного договору Банком видано ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті -23 733,00 доларів США.

З матеріалів справи також вбачається, а саме з розрахунку заборгованості, наданого ПАТ «Родовід Банк», що сума інфляційних втрат у розмірі 959,51 грн. нарахована на кошти за обслуговування кредиту в національній валюті - гривнях.

Оскільки сума інфляційних втрат нарахована на кошти за обслуговування кредиту, які виражені в національній валюті - гривні, висновок суду про стягнення інфляційних втрат є законним та обґрунтованим.

Судова колегія також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення 3%, оскільки діючим законодавством передбачено нарахування 3% річних у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, в тому числі на суму заборгованості в іноземній валюті.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправомірно не застосовано положення ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною першою статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015 по справі № 6-738цс15.

В матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 про застосування строків спеціальної позовної давності, яка подана ним до винесення місцевим судом рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час та місце судових засідань.

Оскільки до ухвалення рішення у справі відповідачем не подано заяви про застосування строків спеціальної позовної давності, колегія суддів вважає, що судом правомірно не застосовано положення ст. 258 ЦК України.

Разом з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині стягнену того розміру пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, враховуючи наступне.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, Банком відповідно до умов кредитного договору видано ОСОБА_1 кредит у сумі 23 733,00 доларів США. На виконання умов договору ОСОБА_1 частково погашено заборгованість, а саме: на погашення тіла кредиту сплачено 17 890,66 доларів США, на погашення відсотків сплачено 9 798,38 доларів США.

Крім цього за обслуговування кредиту ОСОБА_1 також сплачено Банку 37 989,55 грн.

Отже, всього ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором внесено 27 689,04 доларів США та 37 989,55 грн., тоді як в кредит отримано 23 733,00 доларів США.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Колегією суддів у відповідності до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України досліджено в судовому засіданні апеляційної інстанції докази, надані представником відповідача, на підтвердження тяжкого майнового стану ОСОБА_1, а саме довідку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян № 14/5296 від 06.06.2017, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 08.06.2017 № 3761/В/26-56-02-24.

Як вбачається з наданої довідки ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію щомісячно у розмірі 3 550,25 грн., інших доходів не має.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України рішення повинно бути не тільки законним, а і справедливим.

Отже, враховуючи, що існують обставини, які мають істотне значення, а саме матеріальне становище боржника, який є пенсіонером, та беручи до уваги те, що в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 сплачено 27 689,04 доларів США та 37 989,55 грн., що перевищує суму виданого кредиту, а також те, що за рішенням суду у нього виникло зобов'язання щодо сплати простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 5 842,94 доларів США, суми пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 2 873,33 грн., загальної суми 3% річних від суми простроченої заборгованості по тілу та процентам у розмірі 25 507,90 грн., суми 3% річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 44,60 грн. та 959,51 грн. інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості з 164 751,88 грн. до 10 000 грн.

Судова колегія вважає, що саме такий розмір пені є справедливим та відповідає загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, рішення суду в цій частині, відповідно до ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 травня 2016 року в частині стягнення пені з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» - змінити, зменшивши розмір пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості з 164 751 (сто шістдесят чотири тисячі сімсот п'ятдесят одна) грн. 88 коп. до 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 758/14811/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7277/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Зарицька Ю.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.