АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/5884/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 транспортний засіб Renault Trafic, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1 971, 20 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки судова кореспонденція надходила на адресу його реєстрації, за якою він не проживає. Вказує, що судом не було враховано висновок Головного управління Національної поліції в м. Києві від 05 травня 2016 року, що призвело до ухвалення неправомірного рішення у справі. Зазначає, що судом безпідставно відмовлено у клопотанні про виклик свідків, які б підтвердили обставини, на які посилається ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3, має на праві приватної власності транспортний засіб Renault Trafic, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 9).

У 2015 році ОСОБА_3 за усною домовленістю працював водієм на ТОВ «Інтекс-дом», який займається доставкою інтернет-замовлень. Директором ТОВ «Інтекс-дом» є відповідач ОСОБА_2

У 2015 році ОСОБА_2 було привласнено транспортний засіб Renault Trafic, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 без відповідних на те правових підстав.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив витребувати із незаконного володіння останнього транспортний засіб Renault Trafic, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.4-5).

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_2 безпідставно утримує належне йому на праві приватної власностімайно, а саме: транспортний засіб Renault Trafic, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позову ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення, суд виходив із того, що обставини, на які посилався ОСОБА_3, підтверджені наявними у матеріалах справи доказами, і не спростовані відповідачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Судом встановлено, а сторонами не заперечувалось, що на даний час транспортний засіб Renault Trafic, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що витребувати майно з чужого незаконного володіння може власник цього майна, тобто особа, яка мала право володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, а набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно.

Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми права та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3

Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_2 про неналежне повідомлення останнього про час та місце розгляду справи, оскільки судова кореспонденція надходила на адресу його реєстрації, за якою він не проживає.

Виходячи зі змісту статті 74 ЦПК України фізичним особам судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до довідки, наданої ВАДР ГУ ДМС України в м. Києві, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції надсилав ОСОБА_2 кореспонденцію саме за вказаною адресою, проте конверти поверталися за закінченням встановленого терміну зберігання (а.с. 22, 23, 28).

Крім того, 19 грудня 2016 року, за вищезазначеною адресою ОСОБА_2 отримав поштове відправлення, а саме: копію ухвали про відкриття провадження у справі, матеріали позовної заяви з додатками та судову повістку про призначення судового розгляду справи на 17 січня 2017 року (а.с.29).

Отже, ОСОБА_2 був повідомлений про судовий розгляд справи за зареєстрованим місцем свого проживання у встановленому законом порядку.

Також колегія суддів відхиляє посилання відповідача про те, що судом безпідставно відмовлено у клопотанні про виклик свідків, які б підтвердили обставини, на які посилається ОСОБА_2, оскільки матеріали справи не містять підтверджень вказаного доводу.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про проведення судових засідань, однак, не надавав до суду жодних заперечень, письмових пояснень по справі, не подавав до суду жодних клопотань, в тому числі і про виклик та допит свідків.

В суді апеляційної інстанції таке клопотання також заявлено не було, нових доказів на спростування доводів позивача не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було враховано висновок Головного управління Національної поліції в м. Києві від 05 травня 2016 року, що призвело до ухвалення неправомірного рішення у справі, не приймаються до уваги колегією суддів, як такі, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Слід зауважити, що в ході перевірки заяви ОСОБА_3 до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в м.Києві було встановлено, що між сторонами ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2.) склалися цивільно-правові відносини, які не є компетенцією поліції. А наявність боргових зобов'язань ОСОБА_3, у разі їх доведеності, не надає відповідачу права на утримання належного позивачу майна, без укладення відповідного договору.

Висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням закону.

Норми матеріального та процесуального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль