Справа № 145/1684/16-ц Провадження № 22-ц/772/1026/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.,

суддів: Берегового О.Ю., Денишенко Т.О.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/3 ідеальну частку будинковолодіння,-

встановила:

18 жовтня 2016 року до Тиврівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/3 ідеальну частку будинковолодіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 жовтня 1985 року помер його батько ОСОБА_5, який був головою колгоспного двору, розташованого в смт. Тиврів, по вул. Щорса, 7. Крім батька в колгоспному дворі проживали: його матір ОСОБА_3, його сестра - ОСОБА_4 та він. Він та сестра були неповнолітніми, крім того, він інвалід дитинства.

Рішенням виконавчого комітету Тиврівської селищної ради від 16.07.1986 року №99 переведено колгоспний погосподарський номер з померлого ОСОБА_5 на ОСОБА_3

19 листопада 1986 року на підставі указаного рішення виконкому Тиврівської селищної ради від 16 липня 1986 року ОСОБА_3 видано свідоцтво на право власності на будинок.

Отже, власниками даного колгоспного двору в 1986 році були ОСОБА_3, ОСОБА_6 та він. Усі вони мали рівні ідеальні частки у спільній власності колгоспного двору.

Із введенням Закону України «Про власність» право власності на майно колгоспного двору збереглось за його членами.

В 1984 році його, як інваліда третьої групи з дитинства (у нього вада слуху) направлено на виробниче навчання на Дрогобицьке меблеве підприємство. Він тимчасово проживав в гуртожитку даного підприємства, але постійно був прописаний в смт. Тиврів, по вул. Щорса, 7. Отже станом на 15.04.1991 року він не втратив права на частку в майні колгоспного двору.

Його матір ОСОБА_3 не визнає його права на вказане господарство, перешкоджає йому у користуванні будинком.

Просить суд визнати за ним право власності на 1/3 ідеальної частки у спільній сумісній власності на будинковолодіння, яке розташоване по вул. Благовіщенська (Щорса), 7, смт. Тиврів, Вінницької області.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №533813, виданий на ім?я ОСОБА_7 на земельну ділянку, площею 0, 0778 га, кадастровий номер :00:007:0074, що розташована за адресою: м. Козятин, Вінницької області, провулок Академіка Павлова, 15, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Стягнути з Козятинської міської ради Вінницької області на користь ОСОБА_8 1102 (одну тисячу сто дві) гривні 40 копійок сплаченого ним судового збо

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначив, що в силу ст. 126 ЦК України (в ред. 1963 року) він являється таким, що не втратив права на частку в майні колгоспного двору, оскільки він є інвалідом 3-ї групи з дитинства (непрацездатним).

На його думку, суд прийшов до не вірного висновку про витребування ним частки майна колишнього колгоспного двору, оскільки він просив визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно.

Дана справа відноситься до категорії про захист права власності та являється негаторним позовом на який не можуть поширюватись загальні строки позовної давності.

Зазначив, що в спірному будинку він зареєстрований як постійний мешканець, більшість свого життя він прожив в даному будинку, приймав участь у його ремонті.

Просить суд скасувати рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2017 року та ухвалити нове по суті заявлених вимог.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

27 травня 1975 року ОСОБА_5, як голові колгоспного двору в смт. Тиврів, вул. Щорса, 7, на підставі рішення Тиврівської селищної ради №36 від 14.05.1975 року було видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. Свідоцтво зареєстровано в БТІ 05 червня 1975 року.

15 жовтня 1985 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ №102590 від 14 лютого 2008 року (а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Тиврівської селищної ради від 16 липня 1986 року №99 переведено колгоспний погосподарський номер з померлого ОСОБА_5 на ОСОБА_3

19 листопада 1986 року на підставі указаного рішення виконкому Тиврівської селищної ради від 16 липня 1986 року ОСОБА_3, як голові колгоспного двору, видано свідоцтво на право власності на даний будинок (аркуш інвентарної справи 29).

Частиною 1 статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно зі ст.120 ЦК УРСР 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності.

За змістом ст.123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у звязку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

У шлюбі, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 народились діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-АМ 281185 від 12 жовтня 1976 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 було розірвано 12 жовтня 1976 року (а.с.10).

На час смерті ОСОБА_5 15 жовтня 1985 року позивач був неповнолітній.

Відповідно до довідки Кисляцькій СЗОШ інтернат І-ІІІ ступенів від 30 листопада 2016 року № 419 ОСОБА_2 з 01 жовтня 1975 року по 30 травня 1984 року навчався в даному навчальному закладі (а.с.94).

Згідно довідки Дрогобицького МП «Карпати» від 14 вересня 2016 року №81 з 03 вересня 1984 року ОСОБА_2 поступив на виробниче навчання на дане підприємство за спеціальністю столяра (наказі №323 від 03 вересня 1984 року) і 30 липня 1986 року йому присвоєно другий розряд столяра (наказ №154 від 30 липня 1986 року).

З 30 липня 1986 року позивач працював пакувальником пакувальної дільниці Дрогобицького МП «Карпати» з 30 липня 1986 року (наказ №154 від 30 липня 1986 року). Звільнений з роботи 01 вересня 1997 року (наказ №242 від 01 вересня 1997 року).

Дані обставини підтверджується записами трудової книжки позивача (а.с.89).

Відповідно до довідки УДМС України у Вінницькій області від 20 вересня 2016року ОСОБА_2 був документований паспортом зразка серії СРСР 25 грудня 1984 року (а.с.13).

Згідно довідки Дрогобицького МП «Карпати» від 18 травня 2015 року з 03 квітня 1985 року по 20 березня 1997 рік ОСОБА_2 проживав в гуртожитку Дрогобицького МП «Карпати» УТОГ по вул.. В.Великого, 80 (а.с.96).

З 26 січня 1999 року ОСОБА_2 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 ( на даний час Благовіщенська), 7, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 21 грудня 2016 року (а.с.95), паспортом позивача ( а.с. 5).

30 липня 1986 року позивач закінчив навчання в Дрогобицькому МП «Карпати» і почав працювати на даному підприємстві пакувальником та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто влаштувався на роботу в іншій місцевості, де і проживав з сім'єю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час припинення існування колгоспних дворів 15 квітня 1991 року ОСОБА_2 не був членом колгоспного двору в смт. Тиврів, по вул. Щорса, 7, а тому право на витребування частки майна у нього виникло з моменту вибуття з колгоспного двору, тобто з 1986 року, в звязку з чим, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову так як позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Однак, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду, враховуючи наступне.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15.

При поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, необхідно виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних та неповнолітніх.

Згідно зі ст. 126 ЦК (в ред. 1963 року) працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років не брав участі у веденні спільного господарства двору. Це правило не поширювалось на непрацездатних осіб і не застосовувалось, якщо член двору не брав участі у веденні господарства через хворобу.

Відповідно до пенсійного посвідчення № виданого 12 серпня 2015 року, ОСОБА_2 являється інвалідом 3 групи з дитинства, отже є непрацездатним громадянином.

Системний аналіз вищевказаних правових норм та письмових доказів по справі дають суду підстави для висновку, що позивач не втратив право на спірне майно, яке належало колгоспному двору, він являється непрацездатним членом , а тому має право на частку спірного майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до позивача не застосовуються правила ст. 126 ЦК України (в ред. 1963 року), як до такого, що є інвалідом дитинства третьої групи.

Відповідачами у даній справі свідоцтво на спірне домоволодіння в частині приналежності його до суспільної групи господарств «колгоспний двір» не оспорюється, а відтак, з огляду на положення ст.11 ЦПК України, питання щодо обґрунтованості віднесення будинку до зазначеної суспільної групи господарств не може бути предметом даного судового розгляду.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вірно прийшов до висновку, що позивачем були заявлені вимоги про витребування частки майна з колишнього коглоспного двору, а тому і не вірне є посилання на п.6 Постанову Пленуму Верховного Суду України №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», що призвело до не правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Так, зокрема, Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як слідує з позової заяви, позивач ставить вимогу саме про визнання права власності на 1/3 ідеальної частки спірного будинковолодіння.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що між сторонами існують складні психологічні відносини та непорозуміння з приводу як користування житлом, так і його володінням. Позивач вказує, що на час звернення до суду відповідачі по справі (матір та сестра) не визнають його право власності на частину будинковолодіння.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, строк позовної давності слід рахувати з моменту, коли ОСОБА_2 дізнався про невизнання відповідачами його права власності на частку будинковолодіння, а тому право на звернення до суду позивач не пропустив.

Проаналізувавши зазначені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не вірно визначив природу виниклих між сторонами правовідносин та, відповідно, не правильно застосував до спірних правовідносин відповідні норми закону, які їх регулюють.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції у звязку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 ідеальної частки у спільній сумісній власності на будинковолодіння, яке розташоване по вул. Благовіщенській (Щорса), 7, в смт. Тиврів, Вінницької області.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_10

Судді /підпис/ ОСОБА_11

/підпис/ ОСОБА_12

Згідно з оригіналом.

Суддя Рибчинський В.П.