АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у справі за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ФОП ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила стягнути з останнього заборгованість за договором оренди житлового приміщення у розмірі 8 500 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 551,2 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23.08.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди житлового приміщення, згідно якого позивач передав відповідачу у тимчасове, поворотне, платне користування приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1. При цьому відповідно до договору, передача приміщення, що орендується була здійснена сторонами на підставі акту приймання - передачі в оренду нерухомого майна від 23.08.2015 року.

Відповідач порушив умови договору в результаті чого має заборгованість за орендну плату - 8 500,00грн., що є орендною платою за липень 2016 року.

Справа № 756/10521/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5820/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що судом першої інстанції не законно задоволено позов, оскільки суд не врахував докази надані стороною відповідача про те, що він звільнив орендоване приміщення достроково та в нього немає жодних заборгованостей перед позивачем.

На думку апелянта, судом було проігноровано умови договору сторін, відповідно до яких кожна із сторін мала право в усному порядку повідомити іншого про дострокове розірвання договору.

Також апелянт посилається на численні порушення судом норм процесуального законодавства.

Відповідач та його представник у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.08.2015 року між ФОП ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був укладений попередній договір оренди квартири, згідно умов якого позивач виступив в якості орендодавця, а відповідач виступив в якості орендаря та зобов'язалися у строк до 23.08.2015року укласти договір оренди житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1

23.08.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди житлового приміщення, згідно якого позивач передав відповідачу у тимчасове, поворотне, платне користування обумовлене в попередньому договорі приміщення.

Позивачем забов'язання за договором оренди було виконано, що підтверджується актом приймання-передачі квартири від 23.08.2015 року.

Відповідач в телефонній розмові повідомив позивача про те, що покинув приміщення, що орендується забравши свої речі, однак письмового попередження про дострокове звільнення приміщення та/або розірвання основного договору не надав, за актом здачі-приймання нерухомого майна не здав, в належний санітарний стан не привів, ключі не повернув.

Станом на 01.09.2016року відповідач має заборгованість за орендну плату - 8500,00гривень.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи, на основі наданих сторонами доказів, та правильно вирішив спір.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд не врахував докази надані стороною відповідача про те, що він звільнив орендоване приміщення достроково, розірвавши договір в усному порядку,який був погоджений в договорі, та в нього немає жодних заборгованостей перед позивачем, виходячи з наступного.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Позивач, звернувшись до суду з позовом, надав належні докази наявних правовідносин сторін та посилався на те, що відповідач не сплатив орендну плату за липень 2016 року.

Відповідач, заперечуючи про наявність вказаної заборгованості, у зв'язку із достроковим розірванням договору, не надав судам належних доказів на підтвердження своїх доводів.

Так, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно положень ст.ст. 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами

Так, дійсно п.4.6 договору оренди житлового приміщення від 23 серпня 2015 року (далі - Договір), сторони погодили можливість розірвання та зміни умов договору в односторонньому поряду з усним повідомленням про це іншу сторону не пізніше ніж за один місяць до відповідної дати.

Проте, сторони також погодили в договорі конкретну умову та доказ на підтвердження того, що договір розірвано та зобов'язання сторін припинено - акт здачі-приймання приміщення.

Так, в п.3.5. Договору вказано, що після завершення строку оренди приміщення, що орендується, в тому числі в разі дострокового розірвання Договору, оренда повертає, а орендодавець приймає приміщення, що орендується, про що має бути складено та підписано сторонами Акт здачі-приймання приміщення.

Відповідно до п.п.4.4., 4.5. Договору, датою закінчення фактичного використання приміщення, що орендується є підписання сторонами Акту здачі-приймання приміщення, що орендується.

Підписання відповідних Актів свідчить про відсутність взаємних претензій та виконання сторонами своїх зобов'язань по даному договору.

Відповідач не надав судам, а ні доказу сплати коштів за липень 2016 року, а ні Акту здачі-приймання приміщення, датованого до липня 2016 року, який є єдиним належним доказом на підтвердження повернення орендованого приміщення та відсутність зобов'язань сторін один перед одним.

Враховуючи викладене, посилання апелянта на не врахування судом першої інстанції наданих відповідачем доказів на підтвердження дострокового звільнення квартири є безпідставними, оскільки за умовами договору єдиним таким доказом може бути вказаний вище акт. А усне повідомлення орендодавця про дострокове розірвання договору, саме по собі, без складання та підписання акту, не є належним та законним способом розірвання договору та підтвердженням відсутності зобов'язань сторін.

Таким чином, суд першої інстанції взяв до уваги усі наявні в матеріалах справи докази, правильно їх оцінив та правильно вирішив справу, ухваливши законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки вони не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення (ч.3 ст.309 ЦПК України).

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді