Справа №487/6494/15-ц 25.10.2017 25.10.2017 25.10.2017
Провадження №22-ц/784/2260/17
Справа № 487/6494/15-ц
Провадження №22ц/784/2260/17 Головуючий у 1-ї інстанції Нікітін Д.Г.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2,

відповідачки - ОСОБА_3

представників відповідачки - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2017 року

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_6,

третя особа - Миколаївська міська рада,

про відновлення меж землекористування,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Миколаївська міська рада, про зобов'язання відповідачки відновити межу, яка розділяє земельні ділянки №№ АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, у відповідності з даними земельно-кадастрової документації і державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 червня 2008року, виданого на ім'я позивачки.

В обґрунтування позову посилалася на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 1000кв.м., що розташована по АДРЕСА_1, яка межує із земельною ділянкою відповідачки ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2.

Земельні ділянки розділені межею, що встановлена державним актом, виданим на ім'я позивачки.

Між тим, межа між ділянками порушена відповідачкою, яка її перенесла в бік земельної ділянки ОСОБА_2, і як наслідок захопила частину ділянки, що належить останній. Таким чином, порушила права позивачки як суміжного землевласника.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, ухвалено про відновлення межі, яка поділяє земельні ділянки по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, у відповідності з даними земельно-кадастрової документації та державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 червня 2008року. З ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_6, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування ним норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався обґрунтованістю позовних вимог ОСОБА_2, а саме: наявністю встановленої межі між ділянками сторін на підставі державного акту, відсутністю підстав для її переносу в порушення меж, що ним встановлені, та необхідністю поновлення порушеного права позивачки як землевласника шляхом відновлення той межі, що встановлена виданим на її ім'я правовстановлюючим документом.

З такими висновками суду можна погодитися, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує його право, та після його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до частин 3, 5 статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Судом установлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, а відповідачка ОСОБА_6 - житлового будинку АДРЕСА_2, які межують між собою.

За матеріалами інвентарних справ МБТІ та змісту ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 12 грудня 2013 року, зазначені будинки та приєднані до них господарські споруди як самочинно збудовані на земельних ділянках, що не були відведені для цієї мети, спочатку були оформлені рішеннями відповідних виконкомів №72 від 15 березня 1991 року і №608 від 24 березня 2006 року, а потім рішеннями Заводського районного суду від 4 вересня 2006 року і від 3 грудня 2007 року, та виданими на підставі них свідоцтвами.

Одночасно, відповідачці ОСОБА_6 та її співвласнику у березні 1991 року під оформлення самочинно збудованих будинку та належних до нього споруд, відведена земельна ділянка площею 322кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, без встановлення її меж в натурі.

Позивачці ОСОБА_2 для обслуговування оформленого житлового будинку відведено у власність 1000кв.м. земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, із встановленням межових знаків та визначення межі, в тому числі між її будинком, та будинком відповідачки.

До оформлення прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1, за цією адресою на момент інвентаризації у листопаді 1990 року числилася земельна ділянка площею 457кв.м., як самочинно захоплена, а на 2006 рік вже площею 1037кв.м.

За адресою: АДРЕСА_2, після оформлення відповідачкою самочинно захопленої землі площею у 322кв.м., на момент інвентаризації у 2008 році рахувалося 770кв.м. землі загальною площею, з якої 322кв.м. виділеної під будинок і 448кв.м. самочинно захопленої, а на момент пред'явлення документів для здійснення нею приватизації земельної ділянки її площа за різними технічними документами складає від 800кв.м. до 827кв.м. (а.с.92-93, 123).

Відповідно до схем земельних ділянок, що знаходяться в матеріалах інвентаризаційних справ, заведених по факту з 1987 року, вбачається, що межі земельної ділянки АДРЕСА_2 з боку земельної ділянки АДРЕСА_1 є рівними та прямими, які не межують та не проходять по стіні будинку, що належить на даний час позивачки.

В той же час, на момент інвентаризації житлового будинку АДРЕСА_2 у 2008 році вони є зміщеними в бік земельної ділянки позивачки зі збільшенням їх куту в бік її будинку, та з відступом від стін будівель відповідачки зі збільшенням площі самовільно захопленої нею землі. Їх довжина на 1987 рік складає 33,02кв.м. і 12,7кв.м., а на 2007 рік 36,95кв.м. і відповідно 17,44кв.м..

Тому, між сторонами виник спір щодо межі, що встановлена між їхніми земельними ділянками, на яких розташовані будинки.

На звернення сторін до комісії Миколаївської міської ради з розгляду земельних спорів, прийнято відповідне рішення за протоколом №80 від 28 липня 2015 року, на підставі якого сторонам рекомендовано відновити межі земельної ділянки, після чого вирішити питання про погодження ОСОБА_6 оформлення правових документів на землю (а.с.7).

На неодноразові роз'яснення суду першої інстанції та винесені ним ухвали про призначення по справі судової земельно-технічної експертизи, висновки експертом суду не були надані, у зв'язку з відсутністю геодезичної зйомки ділянки АДРЕСА_2, правових документів про відведення ділянок сторонам і як наслідок не сплачених судових витрат за її проведення, які були покладені на кожну із сторін.

Тому єдиною правовою підставою для відновлення межі між ділянками є її встановлення у відповідності до правовстановлюючого документу на право власності на землю, виданого на ім'я позивачки.

Отже, вирішуючи спір про відновлення межі, суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що відповідно до ст. ст. 95, 96, 107 ЗК України межа землекористування встановлена державним актом на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 11 червня 2008року, виданим на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Одночасно, суд вважав, що позивачкою надано достатньо доказів щодо порушення встановленої межі, які відповідачкою у судових засіданнях належним чином не спростовані, а тому є усі підстави для відновлення межі у відповідності до державного акту.

За такого, доводи апелянта щодо порушення самою позивачкою встановленої межі, яка існувала між ділянками, ще до видачі державного акту є необґрунтованими, оскільки межа між земельними ділянками була встановлена у 2008 році згідно технічної документації з приватизації земельної ділянки за №850, і прийнятого на її підставі органом місцевого самоврядування рішення та виданого за ним державного акту, у відповідності до положень статті 107 ЗК України. До цього часу, тобто до 2008 року, загальні площі земельних ділянок сторін рахувалися як самочинно захоплені, не були відведені за цими площами у їх користування, та жодним документом між ними не була встановлена межа з видачею межових знаків.

Щодо ухилення позивачки від оплати експертизи, яке на думку апелянта, не враховано місцевим судом як підставу для відмови у позові, то зазначене не може бути прийнято до уваги колегією суддів, так як матеріали справи без висновку були повернути експертом, передусім, у зв'язку з відсутністю витребуваних матеріалів, а саме геодезичної зйомки ділянки відповідачки з урахуванням накладення меж ділянок одна на одну, а обов'язок по оплаті експертизи був покладений в рівних частках на кожну із сторін.

Твердження ОСОБА_6 щодо її заперечень у суді першої інстанції проти проведення експертизи експертною установою, що ним була визначена, не підтверджені нею подачею заяв про відвід експерту.

Посилання відповідачки на відсутність у позивачки права власності на житловий будинок як підставу для відмови у відновлення межі є помилковими, так як вони не відповідають як обставинам, що встановлені в ухвалі Апеляційного суду Миколаївської області від 12 грудня 2013 року, так і наявного у позивачки права власності на саму земельну ділянку згідно правовстановлюючого документу, який є чинним.

Доводи ОСОБА_6 щодо відсутності доказів про порушення межі з її боку спростовуються наданими та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, в тому числі значного збільшення площі земельної ділянки (з 322кв.м.) з історично визначеної відповідачкою дати у технічному паспорті 1987 року, та до сьогоднішнього дня (від 800кв.м. до 827кв.м.), зі зміщенням самих меж ділянки відповідачки.

Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, належним чином дослідивши надані докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції, застосувавши саме ті норми матеріального закону, які підлягають застосуванню в цьому випадку, дійшов по суті правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевим судом постановлене правильне по суті рішення, яке відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України не може бути скасовано.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча О.О.Ямкова

Судді О.В. Локтіонова

С.Ю.Колосовський