Номер провадження: 22-ц/785/5572/17
Номер справи місцевого суду: 522/4797/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні Зорі» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні Зорі» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», третя особа: ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» лікувально-оздоровчих закладів профспілок України, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

встановила:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Санаторій»Красні Зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», у якому просить стягнути з Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 64 832,60 гривень, моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень.

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Позов обґрунтовує тим, що 15.09.2014 року позивач, була звільнена з посади провідного фахівця по кадрам в Дочірньому підприємстві «Санаторій «Красні Зорі»» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». На час звільнення у Дочірньому підприємстві «Санаторій «Красні Зорі»» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» існувала заборгованість по виплаті ОСОБА_3 плати за період з 01.08.2013 року по 20.10.2014 року.

В порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі зі позивачкою було проведено не в день звільнення, а лише 02.03.2017 року, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/9914/15-ц від 08.09.2015 року.

Середній місячний заробіток складає 2 826 грн., відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/9914/15-ц від 08.09.2015 року. Беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з 01.08.2013 року до 02.03.2017 року та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка належить позивачці до виплати складає 167 111,63грн, а фактично було виплачено 102 279,03, за період з 01.08 2013 року по 08.09 2015 року. Таким чином, позивачу не було виплачено кошти за період затримки по виплаті заробітної платі за період з 08.09.2015 року по 02.03 2017 року у сумі, що складає 64 832,6грн.

Також позивачка просить стягнути на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволені відмовити.

Представник третьої особи позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнено з Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 08 вересня 2015 року по 02 березня 2017 року в сумі 50 868,00 грн. з урахуванням утримуваних податків. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

На вказане рішення суду Дочірнє підприємство «Санаторій «Красні ЗоріЯ» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

15.09.2014 року позивач була звільнена з посади провідного фахівця по кадрам в Дочірньому підприємстві «Санаторій «Красні Зорі»» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». На час звільнення у Дочірньому підприємстві «Санаторій «Красні Зорі»» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» існувала заборгованість по виплаті ОСОБА_3 плати за період з 01.08.2013 року по 20.10.2014 року.

В порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі зі позивачкою було проведено не в день звільнення, а лише 02.03.2017 року, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/9914/15ц від 08.09.2015 року.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними для вирішення справи є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум під час звільнення та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, нездійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для притягнення до відповідальності, передбаченої статтею 117 вказаного Кодексу, шляхом виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зокрема, й виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Таким чином, днем остаточного погашення заборгованості відповідачем перед позивачем з затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 є день фактичного розрахунку й перерахування коштів на особистий рахунок ОСОБА_3, тобто 02.03.2017 року.

Додатково судом першої інстанції правильно було враховано, що рішення суду є обов'язковим до виконання для відповідної особи починаючи з дня набрання ним законної сили, отже відповідач мав правові підстави виконати вказане судове рішення на будь-якій стадії починаючи з дня набрання ним законної сили, тобто без звернення його до примусового виконання.

З огляду на встановлені обставини, судом констатується наявність зобов'язання відповідача перед позивачем з виплати останньому суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2015 року по 02.03.2017 року.

Рішенням Конституційного Суду України №-8-рп/2013 від 15.10.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіціального тлумачення положень частини другої ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 р. №108/95-ВР зі змінами, Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення роботодавцем КЗпП України, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про порядок застосування судами законодавства про оплату праці» №-13 від 24.12.1999 року, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини.

Як вбачається зі змісту рішення Приморського районного суду м .Одеси від 08.09.2015 року по справі № 522/9914/15-ц середньомісячний заробіток ОСОБА_3 складає 2 826,00 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за період з 08.09.2015 року по 02.03.2017 складає: 2 826,00 гривень х 18 місяців під час прострочення розрахунку = 50 686,00 гривень.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У такому випадку обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Проте, як в позовній заяві, так і в особистих поясненнях ОСОБА_3 факт завдання позивачу моральної шкоди обґрунтований належним чином не був, посилання на те, у чому вона полягає та яким чином розраховано суму її відшкодування відсутні. За таких обставин вважати обґрунтованою вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень немає підстав, тому в задоволені цієї частини позовних вимог суд відмовив правильно.

У зв'язку з вірним висновком про задоволення позову, а також звільненням позивача від сплати судового збору під час звернення до суду, постановляючи рішення, суд першої інстанції правильно стягнув суму судового збору у розмірі 640,00 гривень з відповідача на користь держави за результатами розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні Зорі» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко