03.06.2017 227/2655/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Здоровиці О.В.,

при секретарі Сисенко Ю.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що за умовами кредитного договору від 24.02.2007 року, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 3600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 31.03.2016 року становить 24038,80 грн., з яких: 2915,90 грн - заборгованість за кредитом; 16552,00 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 2950,00 заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1120,90 грн - штраф (процентна складова). Посилаючись на вказані обставини, а також на норми ст.ст. 526,527,530, 1050,1054 ЦК України позивач просив позов задовольнити та стягнути на його користь з відповідача вказану суму заборгованості та суму судових витрат в розмірі 1378,00 грн.

В судове засідання представник позивача не з»явився. В матеріалах справи мається заява представника позивача ОСОБА_1 в якій, він просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала в повному обсязі і просила відмовити в задоволенні вимог позивача з підстав викладених в письмових запереченнях (а.с.171-172). При цьому представник відповідача зазначила, що позивач не надав суду докази, які б свідчили про те, на яких саме умовах було укладено кредитний договір з відповідачем. Позивач не надав суду ні пам»ятки клієнта ні тарифів, які є невід»ємними частинами кредитного договору. У зв»язку з наведеним представник відповідача вважає, що внаслідок вищевказаного брати до уваги розрахунок заборгованості наданий позивачем не можливо, бо зазначена в ньому підвищена ставка нарахування процентів за прострочення платежів взагалі не підтверджується наданими позивачем доказами, а тому наданий позивачем розрахунок заборгованості не є вірним. Крім цього зазначала, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови і правила надання банківських послуг, які додані до позовної заяви і що саме з цим текстом Умов був ознайомлений відповідач. Також вказувала на те, що автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов»язання, тому вважає, що граничний строк погашення відповідачем зазначеного кредиту є саме той строк, який був зазначений на першій картці, а саме це перший місяць 2009 року. Крім того вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, який вона просить застосувати до пред»явлених вимог. При цьому представник відповідача зазначала, що платежі, які відповідач здійснив в серпні 2013 року можуть свідчити лише про визнання ним певної частини боргу. Крім того зазначала, що позивач, всупереч вимог ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», нарахував пеню та штрафи після 14.04.2014 року, в той час коли діюче законодавство забороняє це робити.

Заслухавши заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами на обґрунтування своїх позицій, судом встановлено таке.

Судом встановлено, що 24 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір(договір банківських послуг), який складається із заяви разом із Пам»яткою Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та ОСОБА_4, що зазначено в заяві позичальника № КТXRRX09362480 (а.с.72).

Відповідно до заяви позичальника № КТXRRX09362480 (а.с.72) вбачається, що позивач 24.02.2007 року видав відповідачу кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду» № 973471 з базовою процентною ставкою за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості.

З заяви позичальника № КТXRRX09362480 (а.с.72) вбачається, що банк інформує про розмір початкового встановленого кредитного ліміту в Пам»ятці клієнта. Крім цього з вказаної заяви позичальника вбачається, що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт.

У вказаній заяві зазначено, що відповідач ознайомився і згідний з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які були надані йому у письмовому вигляді.

Відповідно до довідки (а.с.79), яка надана позивачем вбачається, що на підставі кредитного договору б/н від 24.02.2007 року ОСОБА_3 було видано 4 кредитні картки, а саме:

№ 973471 з датою відкриття 26.02.2007 року і терміном дії - 01/09

№ 124187 з датою відкриття 29.01.2009 року і терміном дії 01/10

№ 048486 з датою відкриття 04.02.2010 року і терміном дії - 10/13

№ 454708 з датою відкриття 04.02.2014 року і терміном дії 12/17.

Факт отримання ОСОБА_3 платіжної картки № 973471 та ПІН - 24.02.2007 року, підтверджується його підписом на заяві (а.с.72).

Доказів того, що відповідач ОСОБА_3 отримував інші платіжні картки, крім вищезазначеної, яка вказана у заяві позичальника від 24.02.2007 року, позивачем до суду не надано.

Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_3М.(а.с.50) свідчить про розміри збільшення та зменшення кредитного ліміту за договором.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов»язання по погашенню кредиту, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 31.03.2016 року становить 24038,80 грн., з яких: 2915,90 грн - заборгованість за кредитом; 16552,00 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 2950,00 заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1120,90 грн - штраф (процентна складова).

На підтвердження вищевказаної заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості (а.с.4-6).

Суд вважає, що між сторонами склалися кредитні правовідносини.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо йогозміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 24.02.2007 року між сторонами укладено кредитний договір, який складається із Заяви позичальника, Пам»ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг та ОСОБА_4 банку.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Ухвалою суду від 15 березня 2017 року(а.с.100) позивача, за клопотанням представника відповідача про витребування доказів, було зобов»язано надати суду умови та правила надання банківських послуг в редакції, яка діяла станом на момент укладення кредитного договору.

Позивачем суду були надані вказані умови та правила надання банківських послуг. Але, суд зазначає, що з наданих умов та правил не можливо встановити чи діяли вони при підписанні ОСОБА_3 заяви анкети 24.02.2007 року. Вказані умови та правила взагалі не містять інформації коли і ким вони були затверджені. Крім того, слід також зазначити, що умови та правила є складовою кредитного договору, але підпис ОСОБА_3 на цих умовах та правилах відсутній.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли саме ті Умови і правила надання банківських послуг, які знаходяться в матеріалах справи.

Крім того, суд зазначає, що зі змісту позовних вимог позивача ( а.с.2 зворотній бік другий абзац) вбачається, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами ОСОБА_4», які викладені на банківському сайті.

В той же час зазначені ОСОБА_4, які відповідно до заяви є складовою кредитного договору, позивачем суду надано не було, незважаючи на те, що ухвалою суду від 15.03.2017 року (а.с.100), вказані тарифи, в якості доказів, витребувались у позивача судом за клопотанням представника відповідача.

Також слід зазначити, що з розрахунку заборгованості (а.с.4-6) вбачається, що за несвоєчасне виконання боргових зобов»язань банк нараховував відсотки за підвищеною відсотковою ставкою, розмір якої, в судовому засіданні позивачем не доведено виходячи з вищевикладеного.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що з цих підстав не можна вважати, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем є вірним, так як він в судовому засіданні не підтверджений належними та допустимими доказами.

Також суд зазначає, що виходячи з того, що позивачем не надано було суду доказів, які б підтверджували нарахування позивачу відсотків за підвищеною відсотковою ставкою, суд, в своїй ухвалі від 15.03.2017 року (а.с.100) зобов»язував позивача надати суду розрахунок заборгованості за кредитом з урахуванням ставки в розмірі 36%, яка підтверджується заявою позичальника (в якій зазначено, що базова процента ставка за кредитом - 3% на місяць на залишок заборгованості). Але, зазначеного розрахунку позивачем суду надано не було. Крім того, у своєму листі від 30.03.2017 року № 20.1.0.0/7-20170329/4917 (а.с.107), представник позивача ОСОБА_5 зазначила, що надати суду детальний розрахунок заборгованості з урахуванням ставки в розмірі 36% банк не має можливості.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не виконано обов'язок з доведення обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а тому у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3М про стягнення заборгованості необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, керуючись ст..88 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.526, 530, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 5 -8, 10, 11, 60, 88, 212 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 29 травня 2017 року. З повним текстом рішення сторони можуть бути ознайомлені 03 червня 2017 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя О.В. Здоровиця

29.05.2017