Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/114/17

Номер провадження2/711/635/17

01 червня 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючий суддя Дунаєв С.О.

при секретарі: Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - за місцем її фактичного проживання - АДРЕСА_1. В обґрунтування позову зазначено, що дитина сторін навчається у Київському військовому ліцеї і перебуває на повному державному забезпеченні. У вільний від навчального процесу час дитина проживає разом з позивачем в м. Києві, де позивач проживає разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_3. Проте зареєстроване місце проживання дитини за адресою відповідача. Оскільки відповідач не погоджується, що основним місцем проживання дитини є місце проживання позивача, то вона звернулась до суду з зазначеним позовом.

В судовому засіданні позивач пояснила, що фактично спору між сторонами щодо місця проживання їх дитини немає, оскільки сторони не заперечують, щоб їх син проживав почергово з кожним з них. Натомість на теперішній час є необхідність визначення основного місця проживання дитини за адресою її фактичного проживання, оскільки від даного факту залежить багато інших обставин. На теперішній час з неї стягуються аліменти на користь відповідача на утримання дитини, в той час коли їх син більшість часу проживає разом з нею. Просила задовольнити позов.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що кожна фізична особа має право на кілька місць для проживання. На теперішній час є необхідність визначити місцем проживання дитини сторін житло за адресою, де фактично проживає позивачка, що буде підтвердженням реальності обставин такого проживання і буде підтвердженням того, що оселею дитини є саме житло за місцем проживання його матері. Просив задовольнити позов.

Відповідач заперечив проти позову та пояснив, що ніколи не заперечував щоб син міг проживати разом з позивачкою, але основним місцем проживання дитини є житло, в якому проживає відповідач. На теперішній час син фактично проживає на казармі у військовому ліцеї, а вільний час (вихідні дні, канікули т.і.) проводить почергово з кожною зі сторін, але більшість такого часу - з відповідачем. Вважає, що даний позов є намаганням позивача забезпечити собі можливість в подальшому припинити стягнення з неї аліментів, а не задля забезпечення інтересів дитини. Просив відмовити у позові.

Представник відповідача також просила відмовити у позові, оскільки він є необґрунтованим, а позовні вимоги суперечать нормам діючого законодавства.

Представник служби у справах дітей Черкаської міської ради в судовому засіданні просила відмовити у позові, оскільки це не відповідає інтересам дитини сторін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Дитина та сторони зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням суду від 14.04.2015р. з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання їх сина ОСОБА_4 на період з 19.12.2014р. до досягнення дитиною повноліття. Ухвалюючи зазначене рішення суд виходив з того, що дитина сторін проживає разом з батьком.

На теперішній час відповідач проживає за зареєстрованим місцем проживання самостійно.

Позивачка з 29.01.2014р. перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, - по теперішній час.

Малолітній ОСОБА_4 з 11.07.2016р. навчається у навчально-оздоровчому комплексі Київського військового ліцею імені Івана Богуна та перебуває на повному державному утриманні. Навчання дитини триватиме до 2020р.. На час навчання дитина проживає у спеціально обладнаному приміщенні ліцею та забезпечується за рахунок держави речовим майном та харчуванням.

Періодично під час звільнення малолітнього від навчання на вихідні дні він перебуває разом з позивачкою за адресою її фактичного місця проживання. Проте під час більш тривалих канікулярних відпусток дитина проживає разом з відповідачем у м. Черкасах.

На теперішній час з позивачки стягуються аліменти на користь відповідача шляхом відповідних відрахувань з її заробітної плати. Відповідач у свою чергу періодично повертає зазначені кошти на користь позивачки.

Зазначені обставини справи сторони визнають, а тому на підставі ч.1 ст.61 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суд вважає їх доведеними.

З огляду на те, що відповідач заперечує ту обставину, що постійне місце проживання дитини є з позивачкою вона звернулась до суду з зазначеним позовом.

За таких обставин між сторонами вбачається спір щодо визначення адреси житла, яке є основним постійним місцем проживання дитини.

Згідно ч.8, 9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною другою ст.160 СК передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 СК передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Правовий аналіз змісту ст.161 СК свідчить, що вирішення судом спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини здійснюються задля забезпечення гарантування батькам можливості реалізувати ними їх права щодо своєї дитини. Крім того, від визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків залежить і існування в них права на позов про стягнення аліментів з другого з батьків, який проживає окремо від дитини.

Верховний Суд Україні в постанові від 12.04.2017р. №6-15цс17 зазначив, що дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Таким чином, передумовою вирішення вимог про визначення місця проживання дитини за конкретною адресою з одним з батьків є вирішення спору між батьками, які проживають окремо, щодо питання визначення основного місця проживання дитини з одним з них.

Разом з тим, в позові заявлено лише вимогу про визначення місцем проживання дитини тимчасово (на період її навчання у військовому ліцеї) житла за конкретною адресою, де на теперішній час фактично проживає позивачка.

Визначаючи обґрунтованість вимог варто враховувати, що статтею 4 ЦПК передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство ґрунтується на засадах диспозитивності (ст.11 ЦПК). Зазначений принцип передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже вирішуючи спір між сторонами суд обмежений наданням оцінки підставам та вимогам, які заявив позивач і не може виходити за їх межі.

Позивачка не заявляла вимог про визначення місця проживання дитини з нею, а лише просила визначити місцем проживання дитини житло, яким вона фактично користується на даний час. При цьому представник позивача неодноразово звертав увагу суду на те, що предметом позову є саме вимога про визначення місцем проживання дитини житла за конкретною адресою, а не з одним з батьків.

В цьому контексті необхідно враховувати, що право на вільний вибір місця проживання є одним з основних прав людини, яке гарантоване ст.33 Конституції України, ст.29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Натомість таке право може бути самостійно реалізоване лише фізичною особою, яка досягла віку чотирнадцяти років.

Частиною третьою статті 29 ЦК передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

З обставин справи судом встановлено, що ОСОБА_4 має кілька місць проживання - за місцем проживання позивачки та відповідача (де періодично проживає під час звільнення з навчання) та за місцем навчання (де проживає внаслідок особливостей виховального процесу у військовому ліцеї). Спору між сторонами щодо можливості дитини фактично проживати в житлі за будь-якою з цих адрес немає, а отже суд вирішує спір в контексті того, яке з цих житлових приміщень необхідно вважати місцем постійного проживання дитини на період її навчання у військовому ліцеї.

Визначаючи обґрунтованість позовних вимог суд виходить з того, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК). Натомість закон передбачає, що фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст.29 ЦК).

Разом з тим, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні є Закон України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон №1382-IV). Статтею 6 даного закону передбачено обов'язкову реєстрацію місця проживання особи. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (ч.10 ст.6 Закону №1382-IV), відомості про таке житло заносяться до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Правовий аналіз змісту Закону №1382-IV в контексті положень ст.29 ЦК свідчить, що метою реєстрації основного постійного місця проживання фізичної особи є визначення адреси, з якою у такої особи є більш тісний правовий зв'язок. Таким чином при визначенні житла за конкретною адресою, як місця проживання фізичної особи, визначальним фактором є встановлення більш тісного правового зв'язку особи з таким житлом.

Більшість часу свого життя на теперішній час ОСОБА_4 проводить за місцем знаходження навчального закладу, де проживає у спеціально обладнаному приміщенні навчально-оздоровчого комплексу Київського військового ліцею імені Івана Богуна. У вільний від навчання час ОСОБА_4 проживає в житлі за місцем проживання як матері, так і батька. І мати і батько приймають активну участь у вихованні та забезпеченні дитини, але кожен з них у різних напрямках, що позитивно сприяє всебічному розвитку дитини.

Натомість, під час розгляду справи судом встановлено, що місце проживання ОСОБА_4 зареєстроване у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_2. Житло за зазначеною адресою є зареєстрованим місцем проживання і позивачки з відповідачем. Дана квартира належить сторонам та їх синові на праві спільної власності по 1/3 частці у кожного із співвласників. До того ж між позивачкою та відповідачем визначено порядок користування цим житлом, внаслідок чого розподілені особові рахунки на квартиру, що також не заперечується сторонами, а тому не підлягає доказуванню. В даній квартирі створені належні та необхідні умови для проживання дитини. В цій квартирі фактично постійно проживає відповідач, який є батьком, а відтак і законним представником дитини. Окрім того, сам малолітній вважає зазначене житло своїм постійним місцем проживання, оскільки тут він фактично проживав майже протягом усього свого життя (до 11.07.2016р.) і дане житло є основним осередком його соціальних зв'язків (родичі, друзі т.і.), про що повідомив суду особисто.

У свою чергу в житлі за адресою: АДРЕСА_2, - позивачка проживає як дружина основного квартиронаймача. Будь-якого договору в письмовій формі щодо порядку та умов користування таким житлом між позивачкою та власником такого житла суду не надано, а отже всупереч вимог ч.1 ст.60 ЦПК позивачкою не доведений факт наявності в неї права користування таким житлом на період до 2020р.. Факт проживання позивачки в цьому житлі на постійній чи тимчасовій основі також не зареєстрований у встановленому законом порядку. Отже відповідно до положень ст.6 Закону №1382-IV основним (в контексті ознаки більш тісного правового зв'язку) місцем проживання позивачки є зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, тобто житло за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги обставини життєвого укладу сторін, обставини життєдіяльності, а також бажання та інтереси дитини сторін, вимоги позивачки про визнання постійним місцем проживання дитини житла за місцем фактичного її проживання є необґрунтованими, а тому позов не підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із сплаченого позивачкою судового збору за подання позову. З огляду на те, що позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги чи заяви відповідача про його перегляд, якщо апеляційну скаргу чи заяву не було подано.

Головуючий: С. О. Дунаєв