Справа№340/690/16-ц
Провадження № 2/340/69/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2017 року Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Бучинського А.Б.,

при секретарі судових засідань Фурманюк В.М.,

з участю представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7,

представників третіх осіб Пилипюка В.В., Павлюка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Верховина Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: Білоберізька сільська рада, Верховинська районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду із позовом, вимоги за яким не одноразово уточняла. Згідно з останніми редакціями позовних вимог від 18.05.2017 та 09.06.2017 просить встановити факт родинних відносин між нею та її рідною сестрою ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_11: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік її сестри ОСОБА_12, внаслідок чого відкрилася спадщина на усе його майно. Спадщину після його смерті прийняла сестра ОСОБА_11, як його дружина, яка мала право на обов'язкову частку. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла, після чого відкрилася спадщина на майно подружжя, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, а також земельна ділянка під будинком площею 0.1954 га.

Хоча вказані об'єкти і були оформлені за ОСОБА_13, однак вважає, що таке було спільною сумісною власністю подружжя і належало подружжю в рівних частках, так як набуте у власність за час їхнього шлюбу. З посиланням на норми ст.ст.61,63 Сімейного кодексу України вважає, що ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності після смерті чоловіка належали повністю будинок та земельна ділянка. Крім цього, на час смерті чоловіка була непрацездатною вдовою, а тому мала право на обов'язкову частку у спадщині.

В частині прийняття спадщини ОСОБА_4 за заповітом, складеним ОСОБА_13, переконана, що спадкування не відбулося, оскільки за життя ОСОБА_11 такий заповіт не визнавала, оспорювала його в судовому порядку, заповіт укладений ОСОБА_13 за тиждень до смерті на користь чужої людини під час перебування у хворобливому стані. А сама ОСОБА_4 протягом 10 років не зверталася до суду про визнання права власності на спадкове майно.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_11 були її рідні брати та сестри: ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_14 та ОСОБА_3, які своєчасно звернулися у нотаріальну контору про прийняття спадщини. В подальшому, інші спадкоємці відмовилися від прийняття спадщини на її користь, оскільки у свої 76 років вона не має іншого придатного для постійного проживання будинку. А тому переконана, що вона являючись єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_11 в порядку спадкування набула право власності на усе подружнє майно сім'ї ОСОБА_11.

Крім цього, оскільки при видачі паспорта громадянина України її ім'я записано, як ОСОБА_10, а в свідоцтвах про народження та одруження вона зазначена, як ОСОБА_10, тому виникла необхідність на даний час встановити факт родинних відносин із сестрою. Просить позов задовольнити.

В судовому засіданні 09.06.2017 представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3 уточнили підстави позову про визнання права власності на спадкове майно. Зазначили, що спадкування ОСОБА_4 на підставі заповіту, складеного ОСОБА_12 не відбулося, оскільки на час відкриття спадщини не було майна яке підлягало спадкуванню. При цьому переконані, що житловий будинок і земельна ділянка, хоч і були оформлені на ОСОБА_12, однак це було спільне сумісне майно подружжя, яке на час смерті одного із подружжя не було розділене, а тому в порядку ст. 60 СК України перейшло у власність до іншого з подружжя, хто його пережив. За таких обставин вважають, що на час смерті ОСОБА_11 їй належали на праві власності в цілому житловий будинок та земельна ділянка, право на спадкування яких набула лише позивач, оскільки своєчасно звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, а інші спадкоємці відмовилися від прийняття спадщини. В іншій частині позовні вимоги підтримали з наведених підстав, просять позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_4, її представник ОСОБА_5 позовні вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно заперечили. Представник відповідача суду пояснив, що відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем за чинним заповітом після смерті ОСОБА_12 Дійсно позивач його оскаржувала в судовому порядку, однак рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014, залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, в задоволенні її позову було відмовлено. А тому, оскільки його довіритель своєчасно звернулася у нотаріальну контору про прийняття спадщини, твердження позивача про те, що після смерті ОСОБА_12 єдиним спадкоємцем являлася ОСОБА_11 є безпідставними.

Крім цього вважає, що після смерті ОСОБА_12 відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно, а саме ? частину житлового будинку та земельну ділянку в цілому. В обґрунтування такої позиції посилається на обставини, що дійсно житловий будинок був набутий у власність спадкодавцем в період перебування у шлюбі із ОСОБА_11 А тому будинок являвся спільним майном подружжя, і на час смерті ОСОБА_12 належала його половина виходячи із рівності часток майна подружжя. В той же час земельна ділянка була приватизована спадкодавцем в період перебування у шлюбі, а тому у відповідності до чинного на той час законодавства не являлася спільним майном подружжя, і була його особистою власністю. За таких обставин переконаний, що твердження позивача про те, що після смерті ОСОБА_12 спадкування не відбувалося внаслідок відсутності спадкового майна не відповідають фактичним обставинам. При цьому вважає доводи представників позивача про те, що після смерті ОСОБА_12 усе його майно перейшло до іншого з подружжя, який його пережив внаслідок нерозділених часток є такими, що не ґрунтуються на жодних нормах права та не випливають із положень Сімейного кодексу України.

Одночасно переконаний, що позивач, як спадкоємець після смерті ОСОБА_11 може претендувати виключно на прийняття спадщини - ? частини житлового будинку, що належала ОСОБА_11, як частина у спільному майні подружжя. Іншого майна у власності ОСОБА_11 на час її смерті не перебувало, оскільки ОСОБА_11 не оформила спадщину після смерті свого чоловіка. А її обов'язкова частка у спадковому майні після смерті чоловіка не може спадкуватися, оскільки відповідно до ст.1241 ЦК України така не може передаватися в порядку спадкової трансмісії. У зв'язку із наведеним вважає заявлені позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування на увесь будинок та земельну ділянку безпідставними. Щодо встановлення факту родинних відносин між покійною ОСОБА_11 та позивачем, відповідач та її представник не заперечили.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, суду пояснила, що дійсно її довіритель є спадкоємцем другої черги за законом після смерті ОСОБА_11 У шестимісячний строк після смерті спадкодавця він звернувся у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Однак, на даний час він відмовляється від своєї частки у спадковому майні на користь позивача, а тому не заперечує щодо задоволення позовних вимог в повному об'ємі.

Представник третьої особи Білоберізької сільської ради Пилипюк В.В. в судовому засіданні пояснив, що згідно записів погосподарської книги, ОСОБА_12 та ОСОБА_16 в період перебування у шлюбі було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1. Не зважаючи на той факт, що оформлення права власності на будинок не було завершене внаслідок смерті ОСОБА_12, переконаний, що такий належав на праві власності подружжю, оскільки завершений будівництвом на 100% та експлуатувався ними з 1985 року. Крім цього зазначив, що одним із подружжя було приватизовано земельну ділянку під будинком площею 0.1954 га у 1996 році, а тому у вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Представник третьої особи Верховинської районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Павлюк І.І. в судовому засіданні пояснив, що після смерті ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3, у визначений законодавством шестимісячний строк, 13.08.2007, у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_4, як спадкоємець за заповітом, складеним ОСОБА_12 Цього ж дня також звернулася з аналогічною заявою його дружина ОСОБА_11, як спадкоємець першої черги за законом, яка будучи непрацездатною особою мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка. Після заведення спадкової справи ним було з'ясовано, що право власності на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 спадкодавцем не було оформлене (не відбулася державна реєстрація свідоцтва про право власності). Оскільки на той час між спадкоємцями не було спорів з приводу спадкування, ним було запропоновано спадкоємцям в адміністративному порядку зареєструвати право власності спадкодавця, а також здійснити грошову оцінку земельної ділянки. Однак, в процесі виготовлення документації між спадкоємцями виник конфлікт, почалися судові спори у зв'язку із чим право власності на спадкове майно за ними оформлено не було.

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 померла. Після її смерті, в шестимісячний строк в нотаріальну контору звернулося четверо спадкоємців другої черги за законом із заявами про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини. Оскільки спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_11 не було, ним було прийнято відповідні заяви від ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Оскільки, в межах шестимісячного строку двоє із спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_14 подали заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_10, а тому на даний час спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_11 є ОСОБА_10 та ОСОБА_6 При цьому ствердив, що ОСОБА_6 заяви про відмову від прийняття спадщини ні в шестимісячний строк з моменту смерті спадкодавця, ні в подальшому до нотаріальної контори не подавав. Також зазначив, що відмова від спадщини після спливу шестимісячного строку не допускається згідно з вимогами закону. А тому у вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, а також представників третіх осіб, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює судове рішення про наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частинами 1 та 2 ст.1220 ЦК України визначено, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вбачається із свідоцтва про смерть від 15.10.2010 (а.с.13) ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, про що вчинено актовий запис від 15.10.2010 №18 відділом реєстрації актів цивільного стану Верховинського райуправління юстиції Івано-Франківської області.

Згідно з заявами від 15.02.2011 (а.с.122) та від 22.03.2011 (а.с.125), до Верховинської районної державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_10 про прийняття спадщини після смерті їх сестри ОСОБА_11, як спадкоємцями другої черги за законом. При цьому, інші спадкоємці другої черги за законом ОСОБА_14 та ОСОБА_3 подали нотаріусу заяви від 22.03.2011 (а.с.126,127) про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_10

У другу чергу право на спадкування на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України).

У відповідності до положень ст.1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

За таких обставин, оскільки з матеріалів спадкової справи встановлено факт відсутності спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_11, а двоє із чотирьох спадкоємців відмовилися від прийняття спадщини на користь ОСОБА_10, тому є обґрунтованим висновок про те, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_11 є ОСОБА_10 та ОСОБА_6 А оскільки відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України розмір часток у спадщині кожного із спадкоємців є рівними, враховуючи, що двоє інших спадкоємців відмовилися від своїх часток на користь ОСОБА_10, тому суд вважає, що цими спадкоємцями прийнято спадщину після смерті ОСОБА_11 у наступних частках: ОСОБА_10 - ? частини спадкового майна, а ОСОБА_6 - ? частину.

При цьому суд враховує, що не зважаючи на розбіжність у написанні імені в документах, що встановлюють особу позивача, позивач є рідною сестрою покійної ОСОБА_11, виходячи з наступного.

Зокрема, у свідоцтві про народження ОСОБА_11 (а.с.16) зазначено, що її батьками являються ОСОБА_17 та ОСОБА_18. Дошлюбне прізвище ОСОБА_11 змінила на ОСОБА_11 внаслідок укладення шлюбу із ОСОБА_12 24.11.1973.

Згідно з свідоцтвом про народження (а.с.17) вбачається, що ОСОБА_17 та ОСОБА_18 являлися також батьками ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із свідоцтва про одруження (а.с.15) вбачається, що внаслідок укладення шлюбу 26.05.1963 із ОСОБА_20, ОСОБА_10, 1939 року народження, змінила прізвище на ОСОБА_10.

Однак, з оглянутого паспорту громадянина України, виданого Верховинським РВ УМВС України в Івано-Франківській області 31.01.2000 (а.с.32), вбачається, що такий виданий на ім'я ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому в графі «сімейний стан» міститься відмітка про укладення шлюбу із ОСОБА_20 26.05.1963.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що не зважаючи на розбіжність у зазначених документах у написанні імені позивача, мова в них йде про одну і ту ж особу. А враховуючи той факт, що внаслідок допущених розбіжностей на даний час існують перешкоди позивачу у прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_11, тому суд вважає за необхідне задовольнити в цій частині позовні вимоги та встановити факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_10 та її рідною сестрою ОСОБА_11.

Крім цього, при визначенні кола спадкоємців, якими прийнято спадщину після смерті ОСОБА_11 судом не приймаються до уваги посилання позивача, її представників, а також представника відповідача ОСОБА_6 на ті обставини, що ОСОБА_6 відмовився від прийняття спадщини, оскільки як вбачається з матеріалів спадкової справи відповідачем у нотаріальну контору не подавалося ні заяви про відмову від спадщини, ні про відмову від спадщини на користь когось із спадкоємців. При цьому, оскільки обов'язковою умовою відмови від спадщини є подання заяви до нотаріальної контори, тому судом з підстав ч.4 ст.174 ЦПК України не може бути прийнято до уваги факт визнання позову представником ОСОБА_6 через його відмову від прийняття спадщини, як такий, що суперечить вимогам закону.

Вирішуючи спір щодо складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_11 суд виходить з наступного.

Як уже встановлено судом, починаючи з 1973 року ОСОБА_11 перебувала у шлюбі з ОСОБА_12 Шлюб між ними не розривався, а тому був припинений ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок смерті ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12).

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів погосподарської книги (а.с.168-181) вбачається, що в період шлюбу ОСОБА_12 та ОСОБА_11 побудували житловий будинок АДРЕСА_1 та проживали у ньому. Будівництвом будинок разом з господарськими спорудами повністю завершений у 1985 році та з цього часу у ньому жодні перебудови не здійснювалися.

Згідно з технічним паспортом (а.с.22-27), житловий будинок АДРЕСА_1 складається з веранди площею 5,4 м.кв., кімнати площею 18,5 м.кв., кухні площею 11,0 м.кв., загальною площею 34,9 м.кв., до якого відносяться господарські споруди - комора під літ. Б, сарай під літ. В, погріб під літ. В1, оборіг під літ. Г.

Відповідно до п.1 ст. 328 чинного ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року.

Відповідно до положень ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Об'єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ст. 13 Закону).

За таких обставин, оскільки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 було збудовано спірний будинок з господарськими будівлями до 1985 року, і на час введення в дію Закону України «Про власність» вони проживали та користувалися будинком на законних підставах, тому суд не зважаючи на відсутність на даний час правовстановлюючих документів вважає, що такий ними був набутий належним чином у власність. Крім цього, оскільки відповідно до чинних на той час положень ст.22 Кодексу України про шлюб та сім'ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, вважалося його спільною сумісною власністю, тому суд приходить до переконливого висновку, що спірний житловий будинок станом на 1991 рік належав ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності подружжя.

При цьому суд переконаний, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути перешкодою для набуття ними права власності на майно, так як відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Одночасно суд не приймає до уваги наявне в матеріалах цивільної справи свідоцтво про право власності ОСОБА_12 на цей же житловий будинок, видане 19.02.2007 виконавчим комітетом Білоберізької сільської ради на підставі рішення від 15.12.2004 року №31 (а.с.91), оскільки судом встановлено, що за час свого життя ОСОБА_12 не здійснив державну реєстрацію права власності за цим свідоцтвом. А відтак, в силу вимог ст.331 ЦК України, право власності на будинок на підставі зазначеного свідоцтва ним не набуто. А наявний у матеріалах справи витяг про реєстрацію права власності (а.с.92) не може підтверджувати факту наявності у спадкодавця майна на момент відкриття спадщини, оскільки містить інформацію про здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за цією особою лише через два роки після її смерті.

Крім цього, згідно з державним актом серії НОМЕР_2 від 25.05.1999 (а.с.82) вбачається, що ОСОБА_12 належала на праві власності земельна ділянка площею 0.1954 га на території Білоберізької сільської ради. При цьому, судом безспірно встановлено, що дана ділянка знаходиться під житловим будинком АДРЕСА_1, і була передана ОСОБА_12 в порядку приватизації для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства на підставі рішення Білоберізької сільської ради від 08.11.1996.

Дійсно, відповідно до положень статей 6, 17 Земельного кодексу України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_12 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 Земельного кодексу України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Така позиція суду повністю кореспондується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710цс15, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин встановивши, що ОСОБА_12 набуто право власності шляхом приватизації на земельну ділянку, на якій розміщувався житловий будинок, що перебував у спільній сумісній власності подружжя, суд приходить до переконливого висновку про те, що іншим з подружжя ОСОБА_11 також набуто право власності на цю ділянку в частці, що відповідала її частці у власності на будинок. З цих же підстав судом не приймаються заперечення в цій частині відповідача ОСОБА_4

Підсумовуючи наведене, слід зазначити, що як житловий будинок АДРЕСА_1, так і земельна ділянка під ним площею 0.1954 га, перебували у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_12 А тому, виходячи із рівності часток подружжя у спільному сумісному майні передбаченому положеннями ст.ст. 63, 70 СК України суд приходить до переконання, що на момент смерті ОСОБА_12, його дружині ОСОБА_11 належало на праві власності ? частина житлового будинку та земельної ділянки, а інша частина увійшла до складу спадкового майна ОСОБА_12

При цьому судом не береться до уваги позиція представників позивача про те, що після смерті ОСОБА_12 усе майно перейшло у власність ОСОБА_11, як не розділене майно подружжя, внаслідок чого не відбувалося спадкування, оскільки така позиція не ґрунтується на жодній нормі права.

Як встановлено судом, і вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи, після смерті ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11 подала заяву про прийняття спадщини (а.с.113) та про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.114), як спадкоємець першої черги за законом. В цей же день у нотаріальну контору подала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_4 (а.с.115), як спадкоємець за заповітом від 12.03.2007, складеного ОСОБА_12 (а.с.117).

Зазначений заповіт оскаржувався позивачем ОСОБА_10, однак рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014, залишеного без змін ухвалами апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.05.2014 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2014, в задоволенні позову ОСОБА_10 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_12, складеного 12.03.2007 на користь ОСОБА_4 відмовлено.

В судовому засіданні державний нотаріус ствердив, що оскільки ОСОБА_11 була непрацездатною особою, а відтак мала право на обов'язкову частку у спадщині, у зв'язку із чим слід вважати такими, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_12 - спадкоємця за заповітом ОСОБА_4 та спадкоємця обов'язкової частки першої черги за законом ОСОБА_11

Дійсно, у відповідності до положень ч.1 ст.1241 ЦК України непрацездатна вдова спадкує незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом.

Оскільки встановлено, що після смерті ОСОБА_12 - ОСОБА_11 була єдиним спадкоємцем першої черги за законом, а тому суд вважає, що спадщина підлягала поділу між спадкоємцями ОСОБА_12 шляхом передачі у власність ОСОБА_11 в порядку спадкування половини від усього об'єму спадкового майна ОСОБА_12, що становить ? частину житлового будинку та земельної ділянки. Інша ? частина житлового будинку та земельної ділянки підлягала спадкуванню за заповітом ОСОБА_4 Таким чином, на момент смерті ОСОБА_11 їй належало на праві власності ? частин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1954 га, з яких 2/4 або ? спільне майно подружжя, а ? - спадкове майно після смерті ОСОБА_12

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача ОСОБА_4 з посиланням на положення ст.1276 ЦК України, оскільки спадковою трансмісією є перехід права на спадкування внаслідок смерті попереднього спадкоємця, який не встиг прийняти спадщину. В даному випадку встановлено, що ОСОБА_11 своєчасно подала заяву про прийняття спадщини, таку прийняла маючи право на обов'язкову частку у спадщині, а тому твердження відповідача про те, що ОСОБА_11 не прийняла спадщину після смерті ОСОБА_12 є необґрунтованими.

Таким чином, суд враховуючи, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_11 є ОСОБА_10 та ОСОБА_6 у частках ? та ? спадкового майна кожен, що становить 9/16 та 3/16 відповідних частин житлового будинку та земельної ділянки (разом ? частин належних на час смерті ОСОБА_11), і спадщину позивач прийняла своєчасно звернувшись із заявою у нотаріальну контору, однак у встановленому законом порядку оформити свої спадкові права не має можливості з підстав, що не залежать від її волі, а тому приходить до висновку про підставність позовних вимог в цій частині. У зв'язку із наведеним позовні вимоги слід задовольнити частково визнавши за позивачем право власності на 9/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1954 га. В решті, в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, одночасно суд не вбачає підстав для стягнення з позивача витрат, понесених представником відповідача ОСОБА_4 на паливо (а.с.192-195), як судових витрат пов'язаних з явкою до суду, оскільки відповідно до положень ст. 85 ЦПК України витрати пов'язані з переїздом до суду несуть самостійно сторони. В той же час, право на сплату добових (у разі переїзду до іншого населеного пункту) та компенсацію за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять має виключно сторона, на користь якої ухвалено судове рішення.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позовні вимоги задовольнити частково.

Встановити факт родинних відносин про те, що ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (вказана у свідоцтві про смерть, видане 15.10.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Верховинського райуправління юстиції Івано-Франківської області на підставі актового запису від 15.10.2010 за №18), є рідною сестрою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_10, персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме на: 9/16 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1, а також 9/16 ідеальних частин земельної ділянки площею, 0.1954 га, цільовим призначенням для обслуговування будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: А.Б. Бучинський