АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3296/17 Справа № 205/2773/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні домоволодінням шляхом вселення,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 жовтня 2010 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром №2-1531, належить 1/2 частина домоволодіння №107 по вулиці Весняна у м. Дніпропетровську. Інші 1/2 частка вказаного домоволодіння належить ОСОБА_2 Відповідач, яка проживає у спірній нерухомості, не впускає ОСОБА_3 в домоволодіння, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні її власністю.

У звязку з чим, ОСОБА_3 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні 1/2 часткою домоволодіння №107 по вулиці Весняна у м. Дніпропетровську, шляхом вселення та зобовязання відповідача передати їй ключі від хвіртки та житлового будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено: усунуто позивачу перешкоди у користуванні домоволодінням №107 по вулиці Весняна в м. Дніпропетровську, шляхом вселення останньої в житловий будинок №107 по вулиці Весняна в м. Дніпропетровську; зобовязано ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 ключі від хвіртки та житлового будинку.

Також, вказаним рішенням з відповідача на користь позивача було стягнуто судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 жовтня 2010 року Четвертою ДДНК, за реєстром №2-1531, належить 1/2 частина домоволодіння №107 по вулиці Весняна у м. Дніпропетровську.

Право власності зареєстроване в КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради з 12 грудня 2010 року.

Інші 1/2 частка вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 березня 2015 року державним нотаріусом Другої ДДНК, за реєстром №2-105, належить ОСОБА_2

Право власності відповідача зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з 13 березня 2015 року.

ОСОБА_2, яка проживає в спірній нерухомості не впускає ОСОБА_3 в домоволодіння №107 по вулиці Весняна у м. Дніпропетровську, чим чинить перешкоди у користуванні її власністю, що підтверджується неодноразовими зверненнями позивача до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 03 липня 2016 року, а також до Новокодацького ВП Дніпровського відділу поліції ГУ НП України в Дніпропетровській області від 02 грудня 2016 року та 05 грудня 2016 року, а також листами від 04 квітня 2016 року та 19 грудня 2016 року, які надсилалися на адресу відповідача з проханням надати ключі від хвіртки у вказане домоволодіння та дверей житлового будинку.

Також, з акту від 23 грудня 2015 року встановлено, що ОСОБА_2 відмовила відчинити двері до будинку №107 по вулиці Весняна у м. Дніпропетровську для здійснення інспектором з інвентаризації нерухомого майна обстеження будинку, за зверненням ОСОБА_3

З акту від 23 січня 2017 року, складеного позивачем разом зі свідками ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, встановлено, що позивач не має доступу в домоволодіння №107 по вулиці Весняна у м. Дніпропетровську, так як хвіртки до нього зачиненні на замки та засови, а відповідач в домоволодіння не впускає, поки не буде рішення суду.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Положеннями ст. ст. Нормами статті 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які Дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. ст. 316, 391 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України та виходив із того, що вимоги позивача про усунення перешкод у користування власності є обґрунтованими, обставини справи в повному обсязі встановленими і доведеними належними доказами та допитами свідків.

В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, зокрема, зазначаючи, що ОСОБА_3 не було надано доказів щодо того, як саме відповідач чинить перешкоди у користуванні домоволодінням №107 по вулиці Весняна у м. Дніпропетровськ.

Окрім цього, відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що після смерті спадкодавця ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком провели ряд відновлювальних та ремонтних робіт з метою облаштування спірного домоволодіння, в той час, як ОСОБА_3 участі не приймала і жодної матеріальної допомоги не надавала.

Однак, колегія суддів не може погодитись із такою позицією апелянта, оскільки, по-перше, факт чинення перешкод позивачу у користування майном підтверджується неодноразовими зверненнями останньої до органів поліції, а, по-друге, відсутність з боку ОСОБА_3 матеріальної чи будь-якої іншої допомоги по облаштування спірного домоволодіння не позбавляє її правом користування, так як вона є власником на законних підставах заповіт, виданий 13 жовтня 2010 року Четвертою ДДНК, за реєстром №2-1531.

Також, не можуть бути прийняті до уваги, як підстава скасування оскаржуваного рішення суду, доводи щодо належності позивачу лише 1/2 частини спірного домоволодіння, у звязку з тим, що вирішення питання про вселення ОСОБА_3 не позбавляє права користування та не виселяє відповідача.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_7