Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2017 року.

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось в суд із зазначеним позовом. Покликалось на ті обставини, що 04 грудня 2006 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір для придбання житла на суму 254000 грн. із сплатою 15,5 % (відсотків) річних, на строк по 03 грудня 2016 року.

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 04 грудня 2006 року між банком та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено і нотаріально посвідчено договір іпотеки. Відповідно до умов цього договору в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру № 37, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Воїнів Інтренаціоналістів, 4 Волинської області і належить іпотекодавцю на праві власності.

Крім того позивач зазначав, що на підставі договору про передачу активів та кредитних зобовязань, укладеного 30 червня 2010 року між ним ТзОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України, до нього перейшло право вимоги за вказаними кредитним і іпотечним договорами, стороною яких відповідно є боржник та іпотекодавець ОСОБА_3

11 вересня 2013 року рішенням Луцького міськрайонного суду про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили, спірну квартиру було визнано спільною сумісною власністю відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із визначенням їх часток по 1/2 частці.

Оскільки боржник ОСОБА_3 порушила зобовязання за кредитним договором, унаслідок чого станом на 08 липня 2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 306216 грн. 98 коп., то позивач просив суд для погашення вказаної кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки зазначену квартиру, відповідачів, шляхом визнання за ним права власності на це жиле приміщення та відшкодувати йому понесені судові витрати.

26 квітня 2017 року рішенням Луцького міськрайонного суду в задоволенні позову відмовлено.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач ПАТ «Дельта Банк» просить його скасувати як незаконне, прийняте судом з порушенням норм процесуального і метірального права та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вартість іпотечного майна, на яке просить звернути стягнення позивач, вдвічі перевищує суму боргу, тобто є неспівмірним із заявленими позовними вимогами і суперечить загальним засадам цивільного законодавства передбачених п. 6 ст. 3 ЦК України.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, що 04 грудня 2006 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 154/К-06 за умовами якого позичальник ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 254000 грн. на придбання житла зі сплатою 15,5 % річних і строком повернення кредитних коштів 03 грудня 2016 року (а. с. 7-12).

У день укладення зазначеного договору, на забезпечення виконання зобовязань за цим договором, між кредитодавцем та позичальником ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір. Відповідно до умов якого в іпотеку банку передавалось нерухоме майно трикімнатна квартира № 37, загальною площею 63,8 кв. м. по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 4, в м. Луцьку Волинської області, яка належала іпотекодавцю на праві власності і набута нею на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року, реєстр № 1842 (а. с. 13-15).

Згідно п. п. 2.1, 2.1.4, 2.1.6 іпотечного договору іпотекодержатель має право, у випадку невиконання основного зобовязання звернути стягнення на предмет іпотеки. У випадку порушення іпотекодавцем позичальником обовязків за цим та/або кредитним договором вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

В п. п. 4.1, 4.2 вищезазначеного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу по кредиту) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки; порушення іпотекодавцем/позичальником обовязків за цим та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобовязання.

У випадку порушення іпотекодавцем/позичальником обовязків за цим та/або кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю/позичальнику письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки і разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодавця залишається без задоволення, іпотекодежатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог п. п. 4.3, 4.4, 4.4.1 даного іпотечного договору сторони досягли згоди про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 цього договору.

У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів - шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Крім того встановлено, що 30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Укрпромбанк» і Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь ОСОБА_5, за яким право вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами, укладеними з відоповідачкою ОСОБА_3, перейшло до позивача ПАТ «Дельта Банк» (а. с. 32 37).

Із заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 11 вересня 2013 року про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили, слідує, що іпотечне майно квартиру АДРЕСА_1 було визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках по 1/2 часток (а. с. 26 31).

З розрахунку наданого позивачем, вбачається, що станом на 08 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 306216 грн. 98 коп. та складається з : 191037 грн. 81 коп. тіла по кредиту; 83683 грн. 17 коп. відсотків ; 31496 грн. комісії (а. с. 16).

09 липня 2015 року позивачем на адресу відповідача ОСОБА_3 надсилався лист вимога про необхідність погашення простроченої заборгованості за кредитним договором у тридцяти денний строк із розясненням наслідків невиконання даної вимоги, в тому числі початок процедури звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно (а. с. 17 19).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 цього Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачається лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, враховуючи наведені норми матеріального закону, а також зазначені положення, укладеного між сторонами спору іпотечного договору, щодо можливості переходу права власності на іпотечне майно від іпотекодавця до іпотекодержателя, у випадку порушення кредитних зобовязань боржником, у позасудовому порядку можна, зробити висновок про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права визнання за ним права власності на іпотечне майно саме за рішенням суду суперечить вимогам чинного законодавства (Закон України «Про іпотеку») та не відповідає умовам договору іпотеки, укладеного між банком і відповідачкою ОСОБА_3

Тому у задоволенні позову банку слід відмовити саме з цієї підстави.

Оскільки суд першої інстанції наведені обставини не врахував, вважав вимоги позивача обґрунтованими, однак відмовив йому у позові з підстав не співмірності суми заборгованості за кредитним договором з вартістю майна, переданого в іпотеку, що не передбачено чинним законодавством, то оскаржуване рішення, на думку колегії суддів, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2017 року у даній справі скасувати.

У позові ОСОБА_2 акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку впродовж двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: