Справа № 159/96/16-ц
Провадження № 2/159/12/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Лесика В.О.,

за участю секретаря Жукової Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковель цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому просило стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №93/К від 14.08.2008 року в розмірі 21187,73 доларів США + 10,87 доларів США штрафа (фіксована частина) + 1059,39 дол США штрафа ( процентна складова), всього 22257,89 дол США, що за курсом 23,20 еквівалентно 516383,10 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що 14 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 93/4 за умовами якого відповідач ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 50000,00 дол США з процентною ставкою 18% річних та кінцевим терміном повернення до 29.05.2013 року. Повернення кредиту повинно було відбуватись щомісячними платежами за погодженим графіком.

З метою забезпечення виконання позичальником кредитних зобовязань між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки за умовами якого поручитель несе із позичальником солідарну відповідальність.

У звязку з тим, що відповідач ОСОБА_3 свої зобовязання по поверненню кредиту не виконав і станом на 17.11.2015 року заборгував банку 171362,85 дол США, позивач просить врахувати наявність судових рішень Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28.09.2010 року та Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28.10.2011 року, якими вже стягнуто з відповідачів кредитну заборгованість в розмірі 150175,12, та стягнути солідарно з боржника та поручителя різницю в розмірі 21187,73 дол США та штрафи в розмірі 10,87 дол США (фіксована частина) та 1059,39 дол США ( процентна складова), що еквівалентно 516383,10 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в своїх додаткових письмових поясненнях, які підтримав в судовому засіданні зазначив, що розрахунок відсотків проведено з 21 вересня 2011 року по 17 листопада 2015 року,що відповідно становить 34533,23 долари США, проте банк просить стягнути 22257,89 доларів США і ця сума визначена без врахування штрафів. Крім того, прохає визначену суму в розмірі 22257,89 доларів США стягнути з відповідача по курсу НБУ на день ухвалення рішення, що за курсом 26,53 грн. еквівалентно 590501,82 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 проти позову заперечив, вказавши, що позивач нарахував суму заборгованості без жодної правової підстави, оскільки скористався своїм правом на дострокове стягнення з ОСОБА_3 кредиту та відсотків за кредитом, про що зазначено у попередніх судових рішеннях, тому договірні правовідносини припинено, банк не вправі надалі нараховувати відсотки за користування кредитом, а вимог про стягнення нарахувань за ст..625 ЦК позивач не заявляв. Окрім того, представник відповідача вважає заявлену до стягнення суму заборгованості необґрунтовано завищеною та такою, що не відповідає умовам договору. У задоволенні позову просить відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке.

Статтею 526 Цивільного кодексу (далі ЦК) передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Правовідносини сторін регулюються статтями 1048, 1050, 1054 ЦК, якими передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що 14.08.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №93/К, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 50000,00 дол США для придбання автомобіля з процентною ставкою 18 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до графіку повернення щомісячними платежами , але не пізніше 29.05.2013 року. (а.с.16-19).

За умовами договору (п.4.2-4.4.) сплата відсотків за користування кредитом здійснюється 10 числа кожного поточного місяця.

При порушенні позичальником зобовязання по поверненню кредиту позичальник сплачує відсотки за користування кредитом за ставкою 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п.4.3 договору).

Договором встановлено підстави та ставки нарахування штрафів (п.6.6.2,6.3) та збільшено строк позовної давності до 5 років (п.6.8).

Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.8-10) станом на 17.11.2015 року ОСОБА_3 не повернув банку 44306,06 дол США тіла кредиту, не сплатив 59838,53 дол США відсотків за користування кредитом, у звязку з чим йому нараховано пеню в розмірі 67218,26 дол США.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28.09.2010 року та рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28.10.2011 року стягнуто дострокового тіло кредиту та нараховані відсотки на загальну суму 150175,12 дол США.

Розрахунок заборгованості у цих рішеннях проведено станом на 20.09.2011 року.

Судові рішення не виконані, у звязку з чим позивач продовжує нарахування відсотків за користування кредитом.

Із наданого суду уточненого розрахунку заборгованості за кредитним договором за період з 21.09.2011 року по 17 листопада 2015 року заборгованість за відсотками становить 34533.23 долари США.

В поданих суду заявах від 11 жовтня 2017 року та 20 жовтня 2017 року представник позивача залишив позовні вимоги та просив стягнути саме заборгованість за відсотками 22257.89 долари США.

Дії банку щодо нарахування відсотків за користування кредитом є правовмірними, оскільки відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних відповідно до статті 1048 цього Кодексу. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №6-157 цс16 від 25.05.2016 р.

Розрахунок боргу суд вважає таким, що відповідає умовам Договору, положенням законодавства та є вірним.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 всупереч вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України не подали доказів, які б заперечували суму заборгованості по кредиту, не подали доказів щодо погашення кредитної заборгованості і не довели про відсутність боргу в заявленому до стягнення позивачем розмірі.

Що стосується вимоги позивача про стягнення кредитної заборгованості в солідарному порядку з поручителем ОСОБА_4, то в цій частині позову, на думку суду слід відмовити, виходячи з такого.

Частиною першою статті ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судом встановлено, що 14 серпня 2008 року з метою забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором №93/4 від 14.08.2008 р. між ПАТ КБ«Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки .

У п.11 договору поруки визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобовязань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений строк повного погашення кредиту 25.09.2013 року.

За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 26.09.2013 року, протягом наступних шести місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Вказівка в договорі поруки (п.12) на право банку звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права за договором протягом 5 років не є строком поруки. На відмінності цих правових понять вказував Верховний Суд України у постановах №6-1844цс15 від 17.02.2016, № 6-1006цс16 від 08.06.2016 р., №6-1009цс17 від 14.06.2017р.

Оскільки на день предявлення позову 06.01.2016 року порука вже припинила свою дію, тому вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_4 є безпідставними і у задоволенні позову банку в цій частині слід відмовити.

Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 відповідно до правил ст..88 ЦПК, що становить 7745,75 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 526, 530, 559, 1050,1054 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер платників податків НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №93/к від 14.08.2008 року,що становить 22257,89 доларів США,що еквівалентно 590501,82 (пятсот девяносто тисяч пятсот одна грн. 82 коп.) та судові витрати у розмірі 7745,75 (сім тисяч сімсот сорок пять грн..75 коп.) .

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_5