АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5390/17 Суддя доповідач Пилипчук Н. П.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кругової С.С., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що у квітні 2010 року до позивача звернулась її рідна сестра ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_5 та сказали, що для розвитку бізнесу їм необхідні кошти, які вони планують позичини у ОСОБА_3, проте позикодавець для забезпечення позики вимагав передати йому в заставу (іпотеку) квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_4 Позикодавець просив переоформити квартиру на іншу особу для оформлення договору іпотеки, посилаючись на додаткові ризики та складності у звязку з тим, що у квартирі фактично проживала неповнолітня дочка ОСОБА_4 Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили оформити на позивача квартиру та відповідний договір позики. Позивач погодилась допомогти. 13 травня 2010 року було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2, та між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Зазначала, що відповідно до договору позики від 13 травня 2010 року ОСОБА_2 отримала від відповідача позику у розмірі 384538 грн. із встановленим строком повернення 13 листопада 2010 року. Відповідно до договору іпотеки укладеного 13 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 із реєстровим №532, позивач в забезпечення вказаного договору позики передала в іпотеку ОСОБА_3 вже належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_2. 30 квітня 2013 року позивач дізналась, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 існує спір щодо виконання договору позики від 13 травня 2010 року. Внаслідок цього спору ОСОБА_3 29 листопада 2012 року зареєстрував на себе право власності на предмет іпотеки вищевказану квартиру. Позивач вважає, що відповідач незаконно набув права власності на квартиру, вважає себе законним власником квартири.

Після уточнення позовних вимог, позивач остаточно просила суд визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3; зобовязати Департамент державної реєстрації Харківської міської ради зареєструвати право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 90,8 кв.м. скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру та витребувати спірне нерухоме майно з незаконного володіння останнього.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та витребування майна в частині вимог про: зобовязання Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради зареєструвати право власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 90,8 кв.м., закрито.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 липня 2017 року у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 липня 2017 року та про ухвалення нового рішення, яким просить її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, вказує, що відповідач неправомірно набув право власності на спірну квартиру, оскільки пункт 5.4 Договору іпотеки не передбачає передачу відповідачу права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру), а лише вказує на його право звернути стягнення в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, судова колегія знаходить, що апеляційна скарга не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору іпотеки від 13 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, цим договором забезпечується виконання зобовязання, що виникло у ОСОБА_2, на підставі договору позики грошей посвідченого 13 травня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №528, на суму 284538 грн.

Відповідно до п.1.2 договору іпотеки у забезпечення виконання зобовязань за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_5.

Пунктом 5.3 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязань за основним договором, сторонни домовились про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим ЗУ «Про іпотеку», у тому числі й шляхом вчинення виконавчого напису з покладенням обовязку оплати нотаріальних дій на іпотекодавця.

Згідно п.5.4 договору іпотеки за домовленістю сторін, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання за основним договором, цей договір передбачає, що ОСОБА_3 набуває право звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_6, в рахунок виконання зобовязання за основним договором у порядку передбаченому ст.37 ЗУ «Про іпотеку», та зареєструвати право власності на предмет іпотеки.

Право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру було зареєстровано 29.11.2012 року на підстав договору іпотеки від 13 травня 2010 року.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 цієї статті.

Проте, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Позивач просить визнати право власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3, витребувати квартиру з незаконного володіння ОСОБА_3

Між тим, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. ).

Позивач просить визнати право власності на квартиру, однак свої вимоги фактично обґрунтовує незгодою із діями реєстратора щодо державної реєстрації права власності за відповідачем на підставі договору іпотеки від 13 травня 2010 року.

Між тим вимоги про визнання незаконними дій реєстратора щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру на підстав договору іпотеки від 13 травня 2010 року - не є предметом розгляду цієї справи.

Отже, на цей час реєстраційний запис про реєстрацією права власності за відповідачем на підставі договору іпотеки від 13 травня 2010 року незаконним не визнаний, законних підстав для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем та витребування його у ОСОБА_3 колегія суддів не вбачає, тому правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 1, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

ОСОБА_7