Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/895/16-ц
Провадження № 2/499/26/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"07" листопада 2017 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., при секретарі судового засідання Дібровій О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області, Іванівського районного відділу земельних ресурсів Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області, Іванівського районного відділу земельних ресурсів Одеської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Ухвалою суду від 13 вересня 2017 року до участі у справі було залучено правонаступників відповідача ОСОБА_4, у зв'язку зі смертю останнього. В якості правонаступників було залучено ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала наступним.

Рішенням сесії Петрівської селищної ради від 24 грудня 1997 року, ОСОБА_4 надано у власність земельну ділянку прощею 0,15 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1, на підставі чого він 08 серпня 2005 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

Рішенням сесії Петрівської селищної ради від 05 жовтня 2009 року позивачу було виділено земельну ділянку площею 0,135 га, розташовану за адресою АДРЕСА_2, на підставі чого вона 31 грудня 2010 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Однак попереднім власником земельної ділянки був батько позивача ОСОБА_5, якому відповідна ділянка розміром 0,15 га була надана відповідно до рішення сесії Петрівської селищної ради, однак він за життя не оформив право власності на земельну ділянку.

Під час розгляду в Іванівському районному судді справи №499/1687/13-ц, відповідно до технічного звіту було виявлено невідповідність фактичних меж і розмірів земельної ділянки позивача межам і розмірам, що зазначені в державному акті. Це пов'язано з тим, що при оформленні права власності на земельну ділянку ОСОБА_4 Іванівським районним відділом земельних ресурсів Одеської області було не враховано проходження межі сумісних земельних ділянок по кривій та по фасаду, було вирівняно межі земельної ділянки ОСОБА_4 за рахунок її земельної ділянки та таким чином зменшено розмір земельної ділянки позивача, що стало підставою для звернення до суду для захисту своїх прав як власника земельної ділянки.

Позивач просить суд визнати недійсним рішення сесії Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 24 грудня 1997 року про надання ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 08 серпня 2005 року, який виданий ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 24 грудня 1997 року.

Відповідачем ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, було надано до суду заперечення на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та надав також клопотання про визнання документів, які були подані ОСОБА_1 неналежними та недопустимими доказами та виключити з числа доказі під час розгляду у суді, а саме архівну копію від 13.09.2006 року №367/Д, свідоцтво про право на спадщину від 16.09.2006 року, технічний звіт від 25.12.2015 року та акт обміру земельної ділянки №51 від 15.10.2013 року, оскільки дані докази були отриманні з порушенням вимог закону та суперечать один одному.

Також, померлий ОСОБА_4 надав до суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач ще 2010 році під час приватизації земельної ділянки дізналася про фактичний розмір своєї ділянки та ніби то порушення її прав.

Позивач у судове засідання не з'явилася, однак надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала.

Представник відповідача, Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Представник відповідача, Іванівського районного відділу земельних ресурсів Одеської області, будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з'явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, тому суд визнає його неявку з неповажних причин.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, на адресу суду повернувся конверт в якому їй направлявся виклик до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшла заява про відвід судді та про неможливість її участі у справі як правонаступника, у зв'язку з тим, що свідоцтва про право на спадщину вона не отримувала, у судове засідання не з'явилася, відповідно до роздруківки з офіційного сайту "УкрПошта" конверт з повісткою повертається до Іванівського районного суду у зв'язку з неврученням під час доставки.

Ухвалою суду від 07.11.2017 року у задоволенні заяви про відвід судді відповідачу було відмолено.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі не повідомлення суду про причини неявки - вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

У рішенні Європейського Суду від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони вживають заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Внаслідок неналежного здійснення своїх процесуальних прав і виконання обов'язків відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не отримано судову повістку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Отже, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін по справі.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України - у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

При дослідженні позовної заяви та перевірці матеріалів справи, судом була встановлена невідповідність між датою ухвалення рішення, яке позивач просить визнати недійсним, а саме зазначено в позовній заяві «24 грудня 1997 року», а відповідно до Державного акту - «25 грудня 1997 року», та також не співпадає серія Державного акту, що позивач також просить визнати недійсним: в позовній заяві серія «РА», а в Державному акті серія «ЯА». Однак, враховуючи, що інші реквізити рішення та Державного акту співпадають, суд констатує про наявність технічної описки у позовній заяві допущеної з боку позивача та вважає за можливе розглядати зазначений спір з урахуванням встановлених дати прийняття рішення та серії Державного акту, які оскаржуються.

Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку померлому ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,15 га за адресою АДРЕСА_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка була передана у власність померлому на підставі рішення XV сесії XXII скликання Петрівської селищної ради Іванівського району від 25 грудня 1997 року, що підтверджується копією Державного акту, доданого до матеріалів справи.

Позивачу належить на праві власності відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку земельна ділянка площею 0,1348 га за адресою АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка була передана у власність померлому на підставі рішення сесії V скликання Петрівської селищної ради Іванівського району №1244 від 05 жовтня 2009 року, що підтверджується копією Державного акту, доданого до матеріалів справи.

Раніше, рішенням 16 сесії Петрівської селищної ради XXI скликання від 11.07.1993 року земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, було передано у власність ОСОБА_5 однак оформити за життя право власності на дану ділянку він не встиг, у зв'язку з чим рішенням 33 сесії 5 скликання Петрівської селищної ради дана земельна ділянка, але площею 0,135 га була передана ОСОБА_1, що підтверджується копіями рішень селищної ради.

Як вбачається з копії акту від 17 серпня 2004 року про встановлення в натурі меж земельної ділянки переданої у приватну власність ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1, власники суміжних ділянок, окрім колишнього власника будинку за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_5 (що підтверджується копією архівного витягу рішення сесії) надали згоду на становлення саме визначених в Державному акті фактичних меж земельної ділянки, також даний акт був підписаний власником, виконавцем робіт, а саме: представником Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах», начальником Іванівського районного відділу земельних ресурсів та селищним головою, що повністю відповідає Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 04.05.1999 року №43 (який був чинний на момент видачі державного акту ОСОБА_4.)

Так, відповідно до п.1.14. вищезазначеної інструкції - довгострокові межові знаки передаються на зберігання власнику або користувачу земельної ділянки, про що складається відповідний акт. Акт складається у трьох примірниках, підписується власником або користувачем земельної ділянки, виконавцем робіт і представником районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України. Один примірник додається до технічної документації зі складання відповідного державного акта, другий - передається виконавцю робіт, третій - видається разом з державним актом на землю власнику або користувачу земельної ділянки. Власник або користувач земельної ділянки попереджається про відповідальність за порушення чи знищення вказаних знаків.

Позивач у свої позовній заяві просить суд визнати недійсним рішення сесії Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 25 грудня 1997 року про надання ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, однак у порушення положень ст.60 ЦПК України позивач не зазначила з яких підстав рішення на її думку є недійсним, які вимоги закону були порушенні під час його ухвалення.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 08 серпня 2005 року, який виданий ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 25 грудня 1997 року, то судом із досліджених в судовому засіданні доказів було встановлено наступне.

Відповідно до Технічного звіту з кадастрової зйомки земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_2 від 2015 року, що був виготовлений на замовлення позивача та висновку №554/24 судової земельно-технічної експертизи від 11.09.2015 року, яка була проведена в рамках цивільної справи №499/1687/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні власністю та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та іншим нерухомим майном, який сторонами не оскаржений не був, по фактичному використанню межі земельних ділянок за адресами по вул. Шкільна №51 та Шкільна №53 в смт. Петрівка Іванівського району Одеської області не співпадають з межами ділянок визначених у державних актах власників, та існує так звана «накладка» меж земельних ділянок по фактичному використанню.

За змістом статті 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у приватну власність провадилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч.1 ст.126 ЗК право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, котрі, однак, не повинні суперечити закону та не порушувати прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою створення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію («Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод») та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

У рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку про те, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 «Першого протоколу Конвенції». Тобто визнання недійсними рішення публічного органу та договору, згідно яких майно отримане у власність від держави, та подальше позбавлення цього права на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим та незаконним.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У наведеній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Отже, наведені у позовній заяві обставини, які підтверджуються зібраними доказами по справі не свідчать про незаконність отримання у власність земельної ділянки ОСОБА_4 та наявність з його боку неправомірних дій, спрямованих на отримання Державного акту, а лише констатують той факт, що при визначенні меж земельних ділянок виникла помилка з боку органів, що видали правовстановлюючі документи, отже зазначенні позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання недійсними рішення сесії селищної ради та Державного акту на право власності на земельну ділянку, що також знаходить своє відображення у Технічному звіті з кадастрової зйомки земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_2 від 2015 року, що був виготовлений на замовлення позивача та висновку №554/24 судової земельно-технічної експертизи від 11.09.2015 року, яка була проведена в рамках цивільної справи №499/1687/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні власністю та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та іншим нерухомим майном, в яких зазначено, що дійсно існують розбіжності між межами земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_4, зазначених в правовстановлюючих документах та по фактичному використанню, однак не вказано на неправомірність дій та порушення земельного законодавства, як з боку позивача так і збоку ОСОБА_4, оскільки при проведенні даних досліджень використовувалася технічна документація на земельні ділянки, яка експертами під сумнів поставлена не була.

Законом України «Про державний земельний кадастр» встановлено, що у разі, якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначені площ та/або меж земельних ділянок(розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам, невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв'язку із зміною методів підрахунку: присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, або за матеріалами інвентаризації земель.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспорюваного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, отже у випадку необхідності зміни меж земельної ділянки позивача по фактичному використанню, позивач має право звернутися до суду з позовом до правонаступників померлого ОСОБА_4 з позовною заявою про зобов'язання вчинити певні дії, а саме дії, що стосуються погодження меж земельних ділянок та внесення змін до Державного земельного кадастру.

Щодо клопотань відповідача померлого ОСОБА_4 про визнання документів, які були подані ОСОБА_1 неналежними та недопустимими доказами та виключити з числа доказі під час розгляду у суді, а саме архівну копію від 13.09.2006 року №367/Д, свідоцтво про право на спадщину від 16.09.2006 року, технічний звіт від 25.12.2015 року та акт обміру земельної ділянки №51 від 15.10.2013 року, оскільки дані докази були отриманні з порушенням вимог закону та суперечать один одному, то суд зазначає наступне.

Стаття 37 ЦПК України передбачає процесуальне правонаступництво, а саме що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу . Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Отже дане клопотання померлого відповідача підлягає розгляду.

Відповідно до ст.57 ЦПК Україн и, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається зі змісту ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу(ст.60 ЦПК України).

ОСОБА_4 та його правонаступниками не було доведено, що докази, подані позивачем не відповідають дійсності, є протизаконними та добуті з порушенням встановленого законом порядку, отже у задоволенні даного клопотання необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволені заяви про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача, суд керувався таким.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів, долучених до справи, вбачається що вперше про «накладку» меж земельних ділянок по їх фактичному використанні та невідповідність меж земельних ділянок по фактичному використанню з межами зазначеними у правовстановлюючих документах позивачу стало відомо у 2015 році, коли були виготовлені Технічний звіт з кадастрової зйомки земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_2 від 2015 року та висновок №554/24 судової земельно-технічної експертизи від 11.09.2015 року, яка була проведена в рамках цивільної справи №499/1687/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні власністю та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та іншим нерухомим майном, оскільки для встановлення даної обставини, яка як наслідок стала причиною порушення прав особи та звернення її до суду 15.09.2016 року, отже строки позовної давності не пропущенні.

Отже, з матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку правомірно і цього права у встановленому законом порядку не позбавлений, а вимога позивача про скасування рішення сесії селищної ради про передачу земельної ділянки ОСОБА_4 обґрунтована не була, доказами не підтверджена.

Приймаючи до уваги вищенаведене, у задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним рішення сесії Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 25 грудня 1997 року про надання ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю неправомірності рішення.

Також, враховуючи обставини, зазначені вище, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 08 серпня 2005 року, який виданий ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 25 грудня 1997 року з мотивів відсутності підстав, оскільки Державний акт виданий з дотриманням вимог законодавства, яке діяло на час його видачі.

А тому на підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 213 - 215 ЦПК України, ст.ст.202, 203, 215, 216, 317, 319, 386, 391, 392 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 40, 79, 116, 118, 125, 126 , 131, 132, 152, 155 Земельного Кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області, Іванівського районного відділу земельних ресурсів Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СуддяІ. В. Погорєлов