Єдиний унікальний номер 237/1886/17 Номер провадження 22-ц/775/1928/2017
Єдиний унікальний номер 237/1886/17
Номер провадження 22-ц/775/ 1928/2017
Головуючий у 1 інстанції Ліпчанський С.М.
Доповідач Корчиста О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

01 листопада 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Новосьолова Г.Г., Тимченко О.О.

за участі секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, на ухвалу Марїнського районного суду Донецької області від 13 червня 2017 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення боргу,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24 серпня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в усній формі домовились про обмін не рівноцінними земельними ділянками, на умовах компенсації різниці грошовими коштами у сумі 50000 гривень. Зазначену суму грошей ОСОБА_1 попросив передати йому одразу для вирішення соціально-побутових питань, на що погодилась ОСОБА_3 та взяла розписку про повернення суми коштів в строк до 01 жовтня 2016 року. ОСОБА_4 засвідчила факт передачі грошових коштів та виступила гарантом їх повернення в разі невиконання угоди. До теперішнього часу грошове зобовязання ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 не виконано, поручитель ОСОБА_4 також свої зобовязання виконати не має змоги в наслідок проведення антитерористичної операції. Просила стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на її користь кошти в сумі 50000 гривень.

Ухвалою Марїнського районного суду Донецької області від 13 червня 2017 року задоволено заяву про затвердження мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, провадження у справі закрито, а саме: визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 12,33 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 10 травня 2001 року, серія І-ДН № 107930, знаходиться на території Октябрської сільської ради, Великоновосілківського району, Донецької області. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0845, яка знаходиться на території Октябрської сільської ради, Великоновосілківського району, Донецької області.

З вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу Марїнського районного суду Донецької області від 13 червня 2017 року та направити справу для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не був повідомлений про розгляд справи та оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. Також зазначає, що не подавав та не підписував заяву про затвердження мирової угоди, кошти в борг у позивача не отримував, розписок чи договорів з цього приводу не підписував. Крім цього зазначає, що укладення такої мирової угоди суперечить вимогам земельного та цивільного законодавства, оскільки виходить за межі позовних вимог.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 311 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Згідно зі статтею 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п.3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають зясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому обєктивність і неупередженість. Закриваючи провадження у справі у звязку з відмовою позивача від позову чи визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення статей 174, 175 ЦПК та до ухвалення відповідного судового рішення розяснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

За змістом вказаної статті мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також зясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не повязані зі спірними правовідносинами.

Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд (частина 5 статті 175 ЦПК України).

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу повернення грошових коштів отриманих на підставі договору займу та саме наведені обставини становили предмет спору, і саме така позовна вимога була первинною.

Затверджуючи мирову угоду сторін, суд першої інстанції виходив з того, що вказана мирова угода не суперечить приписам закону, не порушує інтересів інших осіб, стосується предмету спору, при цьому визнав за позивачем ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_1 загальною площею12,33 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таким чином, зі змісту вищевказаних норм процесуального права вбачається, що умови мирової угоди мають стосуватися лише правовідносин сторін, які є предметом спору і не можуть стосуватися вимог, що не заявлялися в позовній заяві.

Виходячи з встановлених обставин та вимог закону, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції про визнання мирової угоди підлягає скасуванню, оскільки визнаючи мирову угоду, суд визнав перехід права власності на нерухоме майно, що не було предметом спору і не заявлялось у позовній заяві, чим порушив норми процесуального права.

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції просив стягнути з позивача ОСОБА_3 на його користь понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 320 гривень.

Проте, апеляційний суд звертає увагу на те, що у п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року передбачено, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.311 ЦПК України, ухвала суду як така, що постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 175, 311, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, задовольнити.

Ухвалу Марїнського районного суду Донецької області від 13 червня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: