Провадження № 2/522/5984/17
Справа № 522/3031/17

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі 15.02.2017 року звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення.

У позові зазначено, що ОСОБА_1. є власником ? частини квартири АДРЕСА_1. Іншими власниками вказаної квартири є: 1/2 частини - ОСОБА_3, ? - ОСОБА_4 Однак, не дивлячись на те, що позивач є співвласником квартири, а ОСОБА_2 є його дружиною, відповідачка по справі перешкоджає позивачам в користуванні їх майном, не пускає в квартиру, не надає ключі тощо. А тому вважають дії відповідача по справі незаконними та просять вселити їх до спірної квартири.

В судове засідання 14.06.2017 року позивачка ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 (діє на підставі ордеру серії ОД №177203) не зявились, однак надали суду заяви, яким позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд розглянути справу у їх відсутність.

Відповідачка та 3 особа по справі у судове засідання не зявились, хоча були повідомлені належним чином у встановленому порядку про дату, час та місце судового засідання. Заяви про розгляд справи без їх участі суду не надавали. В матеріалах справи містяться заперечення на позов від ОСОБА_3, подані через канцелярію суду 05.05.2017 року.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зазначені правовідносини сторін регулюються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. 1,3, 9, 150,155 Житлового кодексу України.

Між позивачами та відповідачем на даний час виник конфлікт та неприязненні стосунки, що унеможливлюють вільний доступ позивачів до користування своєю власністю та вселення в спірний будинок.

Суд находить доводи позивачів в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві сумісної часткової власності в равних долях належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності № 8-6765 від 30.10.1996 року, виданим управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народний депутатів.

Згідно договору дарування від 09.10.2015 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним номером 1-2105, позивач ОСОБА_1 подарував ? частку вказаної квартири своїй дружині ОСОБА_2

ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купила ? частину спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 23.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу ОСОБА_7 за реєстраційним номером №536.

Отже, остаточними власниками квартири АДРЕСА_1 на даний момент є:

●ОСОБА_3 (1/2 частка квартири)

●ОСОБА_1 (1/4 частки квартири)

●ОСОБА_4 (? частка квартири).

Суд зазначає, що той факт, що позивач, як співвласник будинку, фактично не може вселитися до нього, порушує його права, як власника (ст.361 ЦК України) на вільне володіння, використання і розпорядження своєю власністю житловим будинком.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст..319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач, посилаючись на своє право приватної власності, визначив спосіб захисту свого порушеного права шляхом вселення до житлового будинку.

У сенсі розуміння ст.383 ЦК України, зокрема, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї.

Судом звертається увага, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України).

Відповідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч. 1ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст.156 ЖК України допускається вселення до будинку, як його власника так і членів сімї власника будинку. ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_1, тобто співвласника спірної квартири, а також вона у ній зареєстрована.

З заперечень відповідачки, наданих до суду 05.05.2017 року вбачається, що між нею та її сином, тобто позивачем по справі, а також його дружиною виникли напружені, конфліктні та неприязні стосунки. Суд не бере до уваги доводи відповідачки про неможливість вселення позивачів через те, що квартира є однокімнатною; в квартирі відсутнє місце для ще одного ліжка; відповідачка є інвалідом ІІ групи та позивачі ніколи їй не допомагали, в квартирі багато тварин відповідачки, позивачі викрали в неї документи; нанесли їй тілесні ушкодження, моральний стан відповідачки через дії позивачів погіршився, у позивачів є інше нерухоме майно тощо, оскільки згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В послідуючому співвласники у відповідності до вимог ст.358 ЦК України вправі домовитися про порядок користування спільною власністю.

Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартиру), передбачені Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», в яких закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. 1,3, 9, 150,155 Житлового кодексу України, керуючись ст. ст. 10,11,60,61,88, ч. 2 ст. 197, 209,212,214-215 Цивільного процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про вселення задовольнити

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартиру за адресою: АДРЕСА_2

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л. В.

14.06.2017