Дата документу 15.06.2017
ЄУ № 420/644/17
Провадження №2/420/337/17
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

15 червня 2017 року смт. Новопсков

Луганська область

Суддя Новопсковського районного суду Луганської області Потапенко Р.Р., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, без згоди та супроводу батька, третя особа служба у справах дітей Одеської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області із позовом до відповідача, в якому просить надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України та на вїзд та виїзд в зону проведення антитерористичної операції до досягнення нею 16-го віку, у її супроводі, без супроводу та згоди батька; надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду ОСОБА_3 за межі України без надання згоди та супроводу батька.

Зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст. 119 ЦПК України.

Згідно ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Позивач надала клопотання про звільнення від сплати судового збору, мотивоване скрутним матеріальним становищем, оскільки вона є внутрішньо переміщеною особою, єдиним її доходом є адресна допомога для переселенців та заробітна плата у розмірі 3200 грн. на місяць, при цьому їй необхідно орендувати житло, оплачувати комунальні послуги, забезпечувати сімю необхідним одягом і харчуванням. Судовий збір у розмірі 1280 грн., який їй необхідно сплатити при звернені до суду, є занадто великим для неї.

Перевіривши доводи клопотання, суд приходить до такого.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може звільнити від оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи. Аналогічне положення міститься в ст.8 Закону України «Про судовий збір».

Згідно рекомендацій, викладених в п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (далі Постанова), відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ст.82 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Отже, виходячи з системного аналізу вищенаведених норм законодавства, можна дійти висновку, що звільнення від сплати судового збору є правом суду, а відповідна заява сторони розглядається, виходячи із визначених нею обставин, що унеможливлюють сплату судового збору, а також доказів, які це підтверджують.

Розглянувши доводи позивача щодо звільнення від сплати судового збору, суд не вбачає обґрунтованих та переконливих підстав для звільнення від сплати судового збору, оскільки позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження скрутного матеріального становища, що унеможливлює виконання нею обов'язку сплати судового збору.

За таких обставин, подане позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору задоволенню не підлягає.

Судом враховані рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, у яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, суд вважає за можливе залишити дану позовну заяву без руху, серед іншого, з підстав не сплати судового збору.

Відповідно до ст. 4 Закону ставкасудового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640 грн.).

З огляду на вищевикладене, з урахуванням того, що в позовній заяві обєднано дві самостійні вимоги немайнового характеру, повязані між собою, кожна з яких повинна бути оплачена судовим збором, позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1280,00 грн. на р/р 0223, одержувач УДКСУ у Новопсковському районі, банк одержувача ГУДКСУ у Луганській області, код 37942461, МФО 804013.

Крім того, вимоги, що предявляються до змісту позовної заяви, чітко визначені у ст. 119 ЦПК України і важливими, є зокрема, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування (п.п.3, 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України).

Вивченням матеріалів позовної заяви встановлено, що предмет спору носить загальний характер, а позовна заява не містить чіткого визначення держави, до якої позивач має намір вивезти дитину, терміну перебування у такій країні, мету поїздки, умов проживання, а також доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема, що позивачка разом із дитиною має намір виїхати за межі України з зазначенням країни, термінів та мети перебування дитини за кордоном, що є порушенням діючого законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і порушенням Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями.

Позивачем також не зазначені докази на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача із вимогою про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, але їй було відмовлено.

Як вбачається з наданої позовної заяви, вимоги закону при її поданні у повному обсязі не виконано. Невиконання вимог ст.ст. 119-120 ЦПК України, є підставою для залишення позовної заяви без руху у відповідності зі ст. 121 ЦПК України з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Керуючись ст.ст. 119-121, 210 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовити повністю.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, без згоди та супроводу батька, третя особа служба у справах дітей Одеської міської ради, залишити без руху, про що сповістити позивача, надавши їй строк для усунення зазначених недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Розяснити, що в іншому випадку позовна заява вважається неподаною і повертається.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: