Справа № 372/4473/15-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/2565/17 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 42 15.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

15 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Савченка С.І., Голуб С.А.,

з участю секретаря Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Обухівського районного округу Чеботар Світлани Іванівни, ОСОБА_4, про усунення порушень в користуванні майном , -

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на таке.

30 липня 2007 року позивач, маючи намір укласти договір оренди житла, помилково, у зв»язку з поганим зором, підписала насправді договір дарування ? частини будинку № АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області на користь ОСОБА_4

Вважає, що приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І. порушив вимоги закону при посвідченні вказаного договору дарування.

З огляду на викладене, просила позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування житла, скасувати договір та усунути порушення у користуванні майном.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішення суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недовченості обставин, якими позивач облгрунтвує свої вимоги.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з вимогами ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2007 року між позивачем ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та як представник ОСОБА_5 (дарувальниками) та відповідачем ОСОБА_4 (обдаровуваною) був укладений договір дарування 1/2 частини будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 Обухівського району, Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І.

Відчужувана за цим договором 1/2 частина вказаного будинку на момент укладання договору належала дарувальникам в таких частках: 1/3 частка - ОСОБА_2 1/6 частка - ОСОБА_5

Із наведеного вбачається, що сторони за договором дарування на моменту укладення договору мали повне уявлення про предмет договору та досягли згоди щодо усіх його істотних умов, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог про визнання вказаного договору дарування недійсним.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення крім випадків, встановлених законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 отримала за вказаним договором грошові кошти в якості орендної платні, що свідчить про укладення з нею договору оренди житла, спростовуються матеріалами справи, зокрема текстом договору дарування.

Так, відповідно до п.п.8-10 укладеного між сторонами договору дарування, дарувальники та обдаровувана підтвердили, що це договір не носить характеру фіктивного чи удаваного, дарувальникам відомо, що вони не мають права у зв»язку з даруванням вимагати від обдаровуваної вчиняти на їх користь дії майнового чи немайнового характеру укладення цього договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, умови цього договору відповідають дійсній домовленості сторін, цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реалізацію наслідків, які обумовлені у ньому.

Про намір позивача ОСОБА_2 укласти саме договір дарування свідчать також дії дарувальників, спрямовані на оформлення саме такого правочину.

Так, як вбачається з довіреності, посвідченої 21 липня 2007 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О., ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 подарувати ОСОБА_7 1/6 частину житлового будинку що знаходиться в АДРЕСА_1 Обухівського району, Київської області ( а.с.247).

Виходячи з презумпції правомірності правочину згідно ст. 204 ЦК України, вищевказаний договір доручення є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з договору дарування, його укладено позивачем ОСОБА_2 від свого імені і від імені ОСОБА_5 саме на підставі вищезазначеної довіреності, що однозначно підтверджувала намір співвласника ОСОБА_5 подарувати, а не надати в оренду свої частку у будинку.

Вищевказані матеріали справи свідчать, що укладаючи договір дарування, позивач не помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін, які виникнуть після його укладення, оскільки вона позивач не надала доказів про наявність у неї на момент вчинення правочину вад внутрішньої волі, які могли сформуватися в умовах неправильного уявлення про обставини, що мають істотне значення на момент вчинення правочину.

Крім того, після укладення договору дарування відбулась фактична передача спірного нерухомого майна, оскільки відповідач завезла у спірний будинок свої меблі, що не заперечує позивач.

Позивач з моменту укладення договору дарування 2007 року перестала користуватись належним їй 1/3 частиною спірного будинку, і звернулась до суду про визнання недійсним договору дарування після спливу більш як 8 років.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивач при укладенні договору дарування неправильно розуміла фактичні обставини справи, є необґрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач не довела, що така помилка насправді мала місце, та не надала відповідні докази, які свідчили б про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в обману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

При цьому матеріали справи не містять даних про те, що з боку ОСОБА_7 або нотаріусу при укладенні договору дарування квартири мав місце умисний обман щодо істотних обставин, зокрема, що відповідач заперечувала наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Згідно ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З матеріалів справи вбачається, що подарована позивачем 1/3 частина будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 Обухівського району, Київської області, не є єдиним житлом позивача, як постійно проживає та зареєстрована у АДРЕСА_2.

Дані про хворобу очей позивача, що містяться в матеріалах справи, не містять про ступінь її тяжкості. Разом з тим суду бере до уваги, що стан здоров»я позивача дозволяє їй самостійно брати участь удовій справі, читати та складати процесуальні документи, тому суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що станом на момент укладення договору дарування у 2007 році вона через поганий зір не мала можливості прочитати зміст договору дарування.

Із зазначених міркувань доводи апеляційної скарги про те, що вона уклав договір дарування під впливом тяжких обставин колегія суддів вважає необґрунтованими.

Ухвалюючи рішення по справі, суд обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного судового рішення оскільки вони не відповідають вказаним вище вимогам закону.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :