31.10.2017 227/2744/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Левченка А.М.,

за участю секретаря - Черкасової О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Добропільського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

30 серпня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: 85040, вул. Добропільська (колишня Червоноармійська), б. 2, м. Білицьке Добропільського району Донецької області, наступних осіб: його батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, його сестру ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, його брата ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у звязку з їх відсутністю за місцем прописки без поважних причин більше одного року.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що 28.04.2006 року його дід склав заповіт, яким заповів йому право власності на житловий будинок за вказаною адресою. Він отримав спадщину та є єдиним власником будинку. За життя діда в будинку були прописані батько позива ОСОБА_4, його сестра ОСОБА_4 ва Л.В. та брат ОСОБА_2 В березні 2014 року відповідачі виїхали проживати в м. Білицьке. Добровільно виписатися з будинку відповідачі відмовляютьсяю. Той факт, що вони досі зареєстровані в будинку заважає йому повноцінно користуватися та розпорядитися цим майном.

Представник позивача ОСОБА_1. в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи за відсутності не зявившихся відповідачів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи за відсутності не зявившися відповідачів. Щодо причин їх неявки пояснив суду, що його батько ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може зявитись в судове засідання у звязку з похилим віком та незадовільним станом здоровя. Сестра відповідача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, страждає на психічні розлади, а тому він не наполягає на відкладенні судового засідання.

З урахування позиції сторін, а також належного повідомлення відповідачів у спосіб передбачений ЦПК України, шляхом направлення їм судових повісток за місцем їх реєстрації, які повернулись до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, суд ухвалив розпочати судовий розгляд за відсутності не зявившихся відповідачів.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, після смерті спадкодавця ОСОБА_6, який помер 17 червня 2005 року, отримав у спадщину майно, яке складається з житлового будинку номер 2 із усіма надвірними спорудами та побудовами, розташованого по вулиці Червоноармійській у місті Білицькому м. Добропілля Донецької області, що зазначено у свідоцтві про право на спадщину за заповітом серії ВСТ №318770 від 28.04.2006 року, виданого державним нотаріусом Добропільської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 Зазначене також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №4759211 від 28.04.2006 року.

Згідно витягу №32927132 Добропільського бюро технічної інвентаризації про державну реєстрацію прав від 20.01.2012 року, житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами за адресою: Донецька область, м. Добропілля, м.. Білицьке, вул. Червоноармійська (Красноармійська), буд. 2, зареєстрований в книзі 3 за номером 348 на праві приватної власності за ОСОБА_3, Володимировичем на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.04.2006 року.

З домової книги для прописки громадян, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_5 вбачається, що в будинку прописані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутового стану громадянина ОСОБА_3, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_7, від 15 серпня 2017 року, в результаті обстеження житла депутатом Білицької міської ради встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які не проживають в будинку з березня 2014 року. Зазначене підтверджують сусіди ОСОБА_8К та ОСОБА_9, підписи яких містяться в акті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 на позовних вимогах наполягав, просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Зазначив про недоведеність відповідачем факту поважності причин відсутності інших відповідачів з місцем реєстрації протягом останнього року.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги в частині визнання його таким, що втратив право користування будинком, визнав, та з цього питання пояснив суду, що дійсно не проживає за вказаною позивачем адресою, оскільки має своє особисте помешкання.

Щодо позовних вимог в частині визнання його батька ОСОБА_4 та його сестри ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у звязку з їх відсутністю за місцем прописки без поважних причин більше одного року, заперечував.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач пояснив суду, що він є братом позивача ОСОБА_3. У 2006 році їх дід склав заповіт, яким заповів ОСОБА_3 право власності на житловий будинок за вказаною вище адресою. Позивач прийняв спадщину та є єдиним власником будинку. За життя померлого діда, а також і на теперішній час, у будинку прописаний відповідач ОСОБА_2 та їх батько ОСОБА_4 і сестра ОСОБА_5.

Допитаний у якості свідка відповідач ОСОБА_2 надав суду показання, що позивач ОСОБА_3 неодноразово виганяв батька та сестру у зимовий період на вулицю. Внаслідок чого вони були вимушені виїхати з будинку, оскільки побоюються за своє життя та здоровя. У березні 2015 року позивач ОСОБА_3 в черговий раз почав виганяти батька з сестрою на вулицю, після чого ОСОБА_2 вирішив забрати і вивезти їх з будинку, бо переживав за їхні життя та здоровя. Зазначив, що на теперішній час його батько та сестра тимчасово проживають у м. Білицьке в квартирі, яку він придбав для своєї доньки. Пояснив суду, що його батько та сестра не втратили інтерес до проживання в будинку та бажають туди повернутись, оскільки після завершення навчання доньки відповідача, яка навчається на пятому курсі ВНЗ, їй знадобиться своя житлова площа, на які вони наразі тимчасово проживають. Зазначив, що в будинку вони прожили усе своє життя однією сімєю у тому числі і з їх родичем - позивачем ОСОБА_3, мали з ним спільний побут.

Суд, встановлюючи зміст та характер спірних правовідносин, зазначає, що під поняттям члени сім'ї слід розуміти осіб, які перебувають у шлюбі, їхніх дітей, осіб, які перебувають під опікою і піклуванням, інших осіб, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, у тому числі і осіб, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

З показань свідка ОСОБА_2 судом встановлено, що до виїзду відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є родичами позивача, останні проживали з ним та мали з ним спільний побут та взаємні права і обовязки, у тому числі і обовязок повнолітніх дітей утримувати своїх непрацездатних батьків.

Отже, судом встановлено, що під час спільного проживання між ними склались сімейні правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз положень наведеної вище норми цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі доведеності не проживання без поважних причини особи більше року в будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підста цієї статті.

При цьому до особи, яка не проживала за місцем реєстрації з поважних причин, не можуть бути застосовані наслідки частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України.

З пояснень відповідача ОСОБА_2, а також наданих ним в судовому засіданні у якості свідка показань, судом встановлено, що відсутність з місцем реєстрації місця проживання відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, була зумовлена негідною та аморальною поведінкою позивача по відношенню до свого батька похилого віку та сестри, невдовзі після того, як позивач набув право власності на житловий будинок. Відповідачі були вимушені покинути будинок, в якому прожили все своє життя.

Таким чином, на підставі усних пояснень та показань свідка суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню лише в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком за вказаною адресою, у звязку з його відсутністю за місцем прописки без поважних причин більше одного року.

Будь-яких інших правових підстав та доказів на підтвердження обґрунтованості вимог позивача в частині визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком, позивачем не доведено, а судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 74, 88, 122, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: вул. Добропільська (Червоноармійська), б. 2, м. Білицьке Добропільського району Донецької області, 85040, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у звязку з його відсутністю за місцем прописки без поважних причин більше одного року.

Стягнути ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, паспорт серії ВК 539891, РНОКПП НОМЕР_1, судовий збір у розмірі 213,33 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області через Добропілський міськрайонний суд Донецької області особами, які брали участь у справі, протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.М. Левченко

Повний текст рішення суду складений 31.10.2017 року.

31.10.2017