Справа № 146/764/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"14" червня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,

за участю секретаря Слободянюк Т.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Томашпіль справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_3- ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю Торговий Дім «Фінпром» про визнання недійсним договору оренди,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, звернувся з позовом до ТОВ Торговий Дім «ФІНПРОМ» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 серпня 2009 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ТОВ Торговий Дім "ФІНПРОМ" начебто було укладено договір про оренду земельної ділянки за № 680, яка розташована на тереторії Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, розміром 2,0809 га.

30 грудня 2010 року вищезазначений договір був зареєстрований в Томашпільському відділі Вінницької філії центру ДЗК за №11.

Зазначений договір суперечить вимогам закону і підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України, оскільки укладений від імені позивача іншою не уповноваженою на те особою, підписаний не ОСОБА_5, а іншою особою. В зв'язку з чим остання вимушена звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про визання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0809 га, що знаходиться на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 08 квітня 2003 року Томашпільською районною держваною адміністрацією Вінницької області, укладеного 20 серпня 2009 року між позивачем та ТОВ Торговий Дім "ФІНПРОМ", зареєстрований у Томашпільському відділі Вінницької філії центру ДЗК 30 грудня 2010 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 за довіреністю - ОСОБА_1, позовну заяву підтримав, посилаючись на обставини зазначені у ній. Вказав, що договір оренди землі його довірителем не підписувався. Остання вважала, що договір укладений з іншим товариством від якого отримує орендну плату. Про існування довоговору оренди з ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФІНПРОМ» ОСОБА_5 дізналася лише в 2016 році, а саме, тоді коли виник конфлікт між відповідачем та її родичем, в зв»язку з чим вона вирішила забрати земельну ділянку, тому просить поновити строк позовної давності. Крім того вказав, що позивач весь час проживала у м. Вінниці, тому не мала можливості дізнатися про існування договору оренди. Факт отримання орендної плати від відповідача не заперечив.

Представник відповідача ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФІНПРОМ» - ОСОБА_2 в судовому засідані позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову із застоуваням трирічної позовної давності. Вважає, що позивач знала про договір оренди, оскільки з 2009 року по 2016 рік отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою. Зазначив, що родич позивача працював на даному підприємстві трактористом та між сторонами виник конфлікт після його звільнення, тому з метою помсти ОСОБА_5 вирішила забрати з користування ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФІНПРОМ» належну їй земельну ділянку, шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Крім того вказав, що проживання позивача у м. Вінниці не є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Також вказав, що позивача знала про існування договору, оскільки надавала особисті документи (ідентифікаційний код, паспорт) копії яких містяться в реєстраційної справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення сторонами договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами частин першої- третьої, п»ятої та щостої ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; право чин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним; право чин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами) , не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи працездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 08 квітня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, належить земельна ділянка площею 2,0809 га, розташована на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 11).

Згідно договору оренди землі № 680 від 20 серпня 2009 року ОСОБА_5 передала земельну ділянку в оренду ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФІНПРОМ» (а.с. 8-10).

Відповідно до п. 8.1 договору оренди землі, договір укладено на десять років з урахуванням ротації основної сівозміни. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У разі поновлення договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін (а.с. 8).

ОСОБА_5 заявлено вимогу про визнання недійсним укладеного між нею та відповідачем договору оренди землі, з посиланням на те, що спірний договір укладений від її імені іншою особою та не був нею підписаний особисто.

Так, згідно висновку експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово- почеркознавчої та технічної експертизи № 948/949/17-21 від 13 квітння 2017 року, підпис від імені ОСОБА_5 в договорі оренди землі № 680 від 20 серпня 2009 року в графі «Орендодавець:» виконаний рукописним способом кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_5, в договорі оренди землі № 680 20 серпня 2009 року в графі «Орендодавець:» - виконанний не ОСОБА_5, а іншою особою. (а.с. 118-121 ).

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 не підписувала спірний договір оренди землі № 680 від 20 серпня 2009 року.

Однак при розгляді справи представником ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФІНПРОМ» було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач після укладення договору щороку отримувала орендну плату за користування її земельною ділянкою, заперечень з приводу цього не мала. Таким чином, позивач неодноразово мала можливість ознайомитись з договором оренди земельної ділянки.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються представниками сторін, зокрема щодо виплати орендної плати та виникнення конфлікту між сторонами з приводу звільнення родича позивча з ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФІНПРОМ», після якого позивач вирішила забрати земельну ділянку.

Так, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права в межах строку позовної давності.

Згідно ст. 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права про особу, яка його порушила.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2469 цс16 від 16.11.2016 року зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людиним і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція, якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції ( пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази які вже можливо втратили достовірність і повноту із плином часу ( пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач ОСОБА_5 повина також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України при розгляді справи №6-17цс17 від 22.02.2017 року.

ОСОБА_5 отримувала орендну плату за договором оренди і дана обставина не заперечувалась представником позивача в судовому засідані. Крім того суд звертає увагу на те, що у реєстраційній справі, яка була оглянута у судовому засіданні, наявні копії документів а саме, паспорт, державний акт, ідентифікаційний код. Такі документи на переконання суду, могла надати сама позивач, а відтак знала про наявність договору оренди.

Твердження представника позивача про те, що позивач думала, що отримує оредну плату за попереднім договором оренди ( оглянутий у судовому засіданні) суд до уваги не бере, оскільки зазначений договір був укладений між позивачем та СТОВ «Комаргородське», строк дії якого закінчився у 2005 році.

Крім того, поясненя сторони позивача про те, що ОСОБА_5 весь час проживала у м. Вінниці, тому не мала можливості дізнатися про існування договору оренди, також не заслуговує на увагу, оскільки позивач періодично приїзджала отримувати орендну плату в с.Комаргород Томашпільського району від ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФІНПРОМ».

Позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що протягом семи років вона не знала та не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, тоді як згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому ОСОБА_5 слід відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 18, 27 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 203, 215, 236, 629, 256, 257, 267,387, 638 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213, 214, 215, 218, 294 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю Торговий Дім «Фінпром» про визнання недійсним договору оренди - відмовити, в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.В. Скаковська

Повний текст рішення виготовлено 15 червня 2017 року