АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/21/17 Справа № 199/3841/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Богун О. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору №0 від 05 грудня 2007 року ОСОБА_2 отримала в ПАТ «УкрСиббанк» кредит у розмірі 40000,00 доларів США, згідно умов якого вона зобов'язалась сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,4% річних, а у випадках, передбачених п.п. «а», «б» п. 10 Договору - у розмірі подвійної процентної ставки на суму виданого кредиту, з кінцевим терміном повернення кредиту до 04 грудня 2018 року. Також, ОСОБА_2 зобов'язалась сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 560,00 доларів США 5-го числа кожного місяця. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_2, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №0/П від 05 грудня 2007 року, згідно умов якого останній зобов'язався відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх її зобов'язань перед ПАТ «УкрСиббанк» в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення суми боргу, відсотків за використання кредитних коштів, штрафних санкцій. Відповідальність поручителя та позичальника є солідарною.

Однак, внаслідок неналежного виконання боржником взятих на себе кредитних зобов'язань, станом на 12 травня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №0 від 05 грудня 2007 року становить 25871,91 доларів США - кредит та проценти і 23452,05 грн. - пеня, з яких:

- 22816,14 доларів США - заборгованість за кредитом та прострочена заборгованість за період з 07 липня 2014 року по 12 травня 2015 року;

- 3055,77 доларів США - заборгованість по процентам у тому числі прострочена заборгованість за період з 05 червня 2014 року по 04 травня 2015 року;

- 13506,94 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом з період 07 липня 2014 року по 12 травня 2015 року;

- 9945,11 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по нарахованих відсоткам за період з 05 червня 2014 року по 04 травня 2015 року.

У зв'язку з чим, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №0 від 05 грудня 2007 року в розмірі 25871,91 доларів США та пеню у розмірі 23452,05 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», в обґрунтування якого зазначила, що кредитний договір №0 від 05 грудня 2007 року та додаткова угода до договору №0 від 05 грудня 2007 року до вказаного кредитного договору укладені з суттєвим порушенням істотних умов договору, встановлених діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, грубо порушують охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживана фінансових послуг та завдають йому значної шкоди.

У зв'язку з чим, просила суд визнати спірний кредитний договір та угоду до нього недійсними, внаслідок чого застосувати до даних кредитних правовідносин встановлені цивільним законодавством України наслідки недійсності договору.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №0 від 05 грудня 2007 року в розмірі 25871,91 доларів США - кредит та проценти і 23452,05 грн. - пеня, з яких: 22816,14 доларів США - заборгованість за кредитом; 3055,77 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 13506,94 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 9945,11 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками.

Також, з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» було стягнуто судові витрати по сплаті судового збору по 1827,00 грн. з кожного.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 05 грудня 2007 року та задовольнити зустрічний позов, визнавши спірний кредитний договір недійсним із застосуванням наслідків його недійсності.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 05 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.3 даного договору банк в порядку та на умовах, визначених цим договором, взяв на себе зобов'язання надавати позивальнику у тимчасове користування грошові кошти у сум 40000,00 доларів США для особистих потреб зі сплатою 12,40% річних, а у випадку п.п. «а» і «б» п. 10.2 Договору - у розмірі подвійної процентної ставки, зі строком повернення кредиту до 04 грудня 2018 року.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника по вказаному Договору, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №0/П від 05 грудня 2007 року, згідно умов якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення суми боргу, відсотків за використання кредитних коштів, штрафних санкцій. Відповідальність поручителя та позичальника є солідарною.

Окрім того, згідно п. 2.1 кредитного договору №0 від 05 грудня 2007 року забезпеченням виконанням зобов'язання є також іпотека об'єкту нерухомості, який належить ОСОБА_2 на праві власності - житлова квартира АДРЕСА_1

За умовами п. 1.2.2 кредитного договору позичальник зобов'язався повернути суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 560,00 доларів США в день сплати ануїтентних платежів.

Також, визначено, що даний розмір ануїтентного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п. 1.3., 10.2 Договору.

Даним договором між сторонами оговорено і можливість зміни процентної ставки в сторону збільшення відповідно до вимог ст. 651 ЦК України (п.10.2 договору).

05 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 05 грудня 2007 року, яким в договір внесені зміни та до нього додано додаток №1 з графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту, додано додаток №2 з тарифами банку та ін.

У відповідності до ст. ст. 526, 610, 611, 624, 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно розрахунку заборгованості, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не виконала, в визначені кредитним договором строки кредитні кошти не повернула, внаслідок чого станом на 12 травня 2015 року заборгованість за договором становить за відсотками у розмірі 25871,91 доларів США та пені у розмірі 23452,05 грн. США, з яких:

- 22816,14 доларів США - заборгованість за кредитом та прострочена заборгованість за період з 07 липня 2014 року по 12 травня 2015 року;

- 3055,77 доларів США - заборгованість по процентам у тому числі прострочена заборгованість за період з 05 червня 2014 року по 04 травня 2015 року;

- 13506,94 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом з період 07 липня 2014 року по 12 травня 2015 року;

- 9945,11 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по нарахованих відсоткам за період з 05 червня 2014 року по 04 травня 2015 року.

Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України, враховував наявні в матеріалах справи докази, встановлені в судовому засіданні обставини справи та виходив із того, що ОСОБА_2 як позичальник за кредитним договором №0 від 05 грудня 2007 року, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочила виконання грошового зобов'язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором, та сплати комісії, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 624, ч. 2 ст. 1050 ЦК України дає банківській установі права вимагати стягнення в судовому порядку простроченої заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пенею.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір укладено і підписано позичальником добровільно, договір укладений в письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а відтак підстав передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання кредитного договору №0 від 05 грудня 2007 року недійсним не встановлено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, внаслідок чого було ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення.

Так, апелянт вважає, що судом було порушено вимоги ст. 533 ЦК України, а саме, щодо стягнення заборгованості в іноземній валюті.

Однак, колегія суддів не погоджується із таким доводом, оскільки діючим законодавством України прямо передбачено заборону стягнення в іноземній валюті лише пені. В даному випадку, як позивачем при зверненні до суду, так і судом першої інстанції при ухваленні рішення, пеню як наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання за спірним кредитним договором було заявлено і стягнуто в національній валюті - гривні.

Також, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на те, що кредитний договір №0 від 05 грудня 2007 року та додаткова угода до нього є укладеними з суттєвим порушенням істотних умов Договору, встановлених діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог законодавства, грубо порушують охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг, завдаючи споживачу значної шкоди, а саме: п. 1.1 Договору суперечить вимогам ст. 524 ЦК України, згідно якої зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; відсутня інформація стосовно валюти в якій було видано готівку, і в якому грошовому еквіваленті у відповідності до ст. ст. 524, 533 ЦК України, що є підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Проте, суд апеляційної інстанції, виходячи із положень ст. ст. 203, 215 ЦК України не вбачає підстав для визнання кредитного договору №0 від 05 грудня 2007 року недійсним.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

ОСОБА_2 не заперечує той факт, що маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності вона особисто, власноруч та за власним бажанням підписала спірний кредитний договір разом із додатковою угодою до нього, що вже виключає можливість визнання його недійсним. Форма укладення кредитного договору письмова, що також відповідає вимогам діючого законодавства.

Щодо валюти грошового зобов'язання та відсутності інформації в кредитному договорі стосовно валюти в якій було видано готівку, і в якому грошовому еквіваленті, то колегія суддів звертає увагу апелянта, що п. 1.1. Договору зазначено видачу готівки в розмірі 40000,00 доларів США, що еквівалентно 202000,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору - 05 грудня 2007 року.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Окрім цього, апелянт посилається на те, що додатки до позовної заяви ПАТ «УкрСиббанк» жодним чином не підтверджують факт наявності заборгованості за кредитним договором №0 від 05 грудня 2007 року в розмірі зазначеному в позові та факт отримання ОСОБА_2 40000,00 доларів США, так як копія меморіального ордеру від 05 грудня 2017 року не містить підписів сторін, а копія заяви на видачу готівки не є належним доказом на підтвердження виконання Банком п. 1.1 спірного кредитного договору.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про проведення судово-економічної експертизи з метою вирішення питання документального підтвердження виконання п. 1.1 Договору.

Так, згідно висновку експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України Буряк Т.М. №6/11.3/1498 від 18 листопада 2016 року вбачається:

«Меморіальний ордер № від 05 грудня 2007 року на суму 40000,00 доларів США не є документом, який підтверджує зарахування кредитних коштів на поточний рахунок НОМЕР_2 ОСОБА_2

Згідно виписки по рахунку НОМЕР_2 за 05 грудня 2007 року по кредиту цього рахунку відображено операцію та документ, що став підставою для зарахування коштів на поточний рахунок фізичної особи, а саме: документ №704408 з Дебету рахунку НОМЕР_1 на суму 40000,00 доларів США та призначенням «Надання кредиту згідно угоди 0 від 05 грудня 2007 року: ОСОБА_2

Меморіальний ордер № від 05 грудня 2007 року на суму 40000,00 доларів США в бухгалтерському обліку ПАТ «УкрСиббанк» не відображався.

Джерелом нарахування коштів на картковий рахунок НОМЕР_2 ОСОБА_2 значиться транзитний рахунок НОМЕР_1, що не відповідає вимогам постанови НБУ №280 Про затвердження Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України.».

Проаналізувавши вказаний висновок експерта, суд апеляційної інстанції вважає його неточним, неповним та таким, що виходить за межі поставлених ухвалою суду питань, відповідь на які надана без необхідних на те документів.

По-перше, експертом у вказаному висновку допущено описку у назві рахунку НОМЕР_3, помилково зазначено його картковим, в той час як він є поточним рахунком.

Відповідно до Постанови Правління НБУ №280 від 17 червня 2004 року «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», по другому класу затверджено план рахунків (операцій з клієнтом), згідно якого кошти на вимогу фізичних осіб опубліковуються на рахунку 2620, в той час як на рахунку 2625 - опубліковуються кошти на вимогу фізичних осіб для здійснення операцій з використанням платіжних карток, відтак рахунок, що починається з цифр 2625 є картковим, а з цифр 2620 - поточним рахунком фізичної особи.

Отже, рахунок НОМЕР_2 є поточним рахунком ОСОБА_2

По-дурге, відповідно до меморіального ордеру № від 05 грудня 2007 року з рахунку НОМЕР_4 (відповідно до Постанови Правління НБУ №280 від 17 червня 2004 року 2233 - довгострокові іпотечні кредити) на особовий рахунок НОМЕР_2 ОСОБА_2 перерахована сума в розмірі 40000,00 доларів США, що за кредитним договором №0 від 05 грудня 2007 року надавалась для купівлі квартири.

Водночас, висновок експерта підтверджує факт списання грошових коштів в розмірі 40000,00 доларів США на підставі її заяви на видачу готівки №55 від 05 грудня 2007 року з рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_2.

По-третє, щодо транзитного рахунку, рахунок НОМЕР_5 дійсно є транзитним банківським рахунком, з якого здійснювалось розподілення та направлення коштів за їх призначенням.

Відповідно до облікової політики на 2008 рік затвердженої Наказом №1236 від 29 грудня 2007 року та «Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України», затвердженої Постановою Правління НБУ №435 від 15 вересня 2004 року, для оптимізації операційних процедур по погашенню кредитної заборгованості Банк використовує транзитний рахунок 3739, рахунки кредиторської (2909) та дебіторської заборгованості (2809) з подальшим відображенням операцій по погашенню основного боргу або процентів (комісій) за відповідними рахунками з обліку кредитних операцій.

Якщо кредитним договором передбачається договірне списання Банком коштів з рахунку позичальника - його клієнта, то таке списання здійснюється на підставі меморіального ордера, у реквізиті «Призначення платежу» зазначається номер, дата і номер пункту кредитного договору, яким передбачене договірне списання коштів на погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що посилання апелянта на недоведеність факту отримання коштів в розмірі 40000,00 доларів США та неналежність меморіального ордеру є безпідставними, недоведеними і необґрунтованими.

Підтвердженням зарахування грошових коштів у розмірі 40000,00 доларів США є виписка по особовому рахунку НОМЕР_2, а заява на видачу готівки №55 від 05 грудня 2007 року підтверджує факт зняття наданих грошових коштів та виконання ПАТ «УкрСиббанк» п. 1.1. Договору про надання споживчого кредиту №0 від 05 грудня 2007 року.

А тому, виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова