АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2163/17 Справа № 173/1468/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Верхньодніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку від 28 лютого 2016 року, укладеного 25 лютого 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_4; визнати незаконними дії відповідача ОСОБА_5 такими, що здійсненні з перевищенням повноважень, посилаючись на те, що вона є власницею 1/2 частини будинку, розташованого по вул. Гагаріна, 68А в м. Верхньодніпровську Дніпропетровської області, в якому вона проживає з липня 1985 року.

Відповідача ОСОБА_4, знає з народження, так як перебувала у дуже дружніх відносинах з її дідусем та бабусею. Після смерті бабусі та дідуся відповідачки ОСОБА_4, вони продовжували підтримувати дружні стосунки. Проживали майже однією сім'єю.

Протягом останніх 2,5 років відповідач ОСОБА_4 та її чоловік опікувались нею, допомагали по господарству, навідували її, сплачували від її імені та за її кошти комунальні послуги та надавали іншу допомогу.

З січня 2016 року її стан здоров'я значно погіршився, вона стала бачити лише розмиті силуети та потребує стороннього догляду, але відповідачка не звертала уваги на її безпорадний стан, хоч вона й просила її про допомогу, а вже в лютому 2016 року відповідачка ОСОБА_4 запропонувала їй укласти договір довічного утримання, на що вона погодилась, у звязку з чим 25 лютого 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_4. державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області було посвідчено договір, як їй говорили довічного утримання.

Проте, в подальшому вона дізналася, що відповідачкою укладено договір купівлі-продажу її частини будинку замість договору довічного утримання.

Вважає, що укладений між нею та відповідачкою договір не відповідає її волі та волевиявленню, так як вона не мала наміру, укладати договір купівлі-продажу, та позбавляти себе права власності на будинок. Тому цей договір суперечить нормам чинного законодавства та повинен бути визнаний недійсним.

Крім того, під час розгляду справи їй стало відомо, що ніби-то в червні місяці 2015 року вона уповноважила гр. ОСОБА_5. на оформлення документів для відчуження належного їй будинку та присадибної земельної ділянки, але ніякої довіреності вона йому не видавала та громадянина ОСОБА_5 взагалі не знає, у звязку з чим вважає, що ОСОБА_5, вчинив дії з перевищенням повноважень, оскільки вони не відповідали її волі та в подальшому не були нею схвалені, що й стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2017 рокув задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення цим вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір купівлі - продажу частини живого будинку відповідав волі та волевиявленню позивачки, і наявності обману (укладення одного договору замість іншого) при його укладенні судом не встановлено, а тому оспорюваний позивачкою договір відповідає вимогам закону та природі договору купівлі-продажу. Договір укладений в належній формі, зареєстрований в державному реєстрі, тобто дотримані всі умови укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 була власником 1/2 частини будинку, розташованого по вул. Гагаріна, 68А в м. Верхньодніпровську Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 19 червня 1985 року за № 2-1211.

Відповідно до наданих суду копій договору купівлі-продажу1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки, а також витягів про їх реєстрацію в державному реєстрі, судом встановлено, що 25 лютого 2016 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4І,. було укладено два договори купівлі-продажу, а саме: 1/2 частки будинку, розташованого за адресою: вул. Гагаріна, 68А в м. Верхньодніпровську Дніпропетровської області та присадибної земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, які посвідчені державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, та зареєстровані в реєстрі за № 298 та за № 299. Відомості про дані договори внесені 25 лютого 2016 року до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Тобто ОСОБА_4 стала власником вказаного нерухомого майна.

Як вбачається з позовоної заяви позивач ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, з тих підстав, що вона не мала наміру укладати договір купівлі-продажу, а вважала, що укладено договір довічного утримання.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229, 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставоюдля визнання правочину недійсним.

З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за довогором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок продавця вчинити на користь покупця будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором купівлі-продажу, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання сплати за договором, тобто взаємної винагороди.

Як вбачається з матеріалів справи як до укладення так і після укладення ОСОБА_4 не вчинила дій щодо сплати за купівлю нерухомості та доказів цих обставин матеріали справи не містять.

Крім того, встановлено відсутність волевиявлення позивачки під час укладення нею договору на передачу у власність відповідача частини будинку, яка є її єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку, яка за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_4 лише за умови довічного утримання її та укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору купівлі-продажу.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року та 21 жовтня 2015 року.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 як людина похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу її частини будинку, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжує проживати після укладення договору купівлі-продажу, у власність ОСОБА_4 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, а тому наявні правові підстави для визнання недійсним спірного договору.

Посилання відповідача про те, що перед укладенням договору купівлі-продажу спірного будинку вона розрахувалася із позивачкою та про інші договори не домовлялися, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки враховуючи похилий вік позивача та потребу у сторонній допомозі, що змусило її укласти спірний договір, є саме тією обставиною за якою позивачка розраховувала у майбутньому на її догляд, а не позбавлення єдиного житла.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання дій відповідача ОСОБА_5 незаконними та такими, що вчинені ним з перевищенням повноважень, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 серпня 2015 року позивачка надала довіреність на імя ОСОБА_5, яка була нотаріально посвідчена, за якою позивачка уповноважила відповідача ОСОБА_5 від її імені вчинити дії з оформлення документів на житловий будинок та земельну ділянку з перерахуванням прав, які надаються представнику.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі, а згідно ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_5, здійснив дії по оформленню технічної документації на присадибну земельної ділянки, яка належала позивачці на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №000752, виданого 01 жовтня 1999 року та право власності за позивачкою було зареєстрован після цього 25 грудня 2015 року, а також присвоєно кадастровий номер цій земельній ділянці - :13:006:0020 та на підставі цієї ж документації в подальшому між позивачем та ОСОБА_4 25 лютого 2016 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Проте цей договір позивачкою взагалі не оскаржується та питань про визнання його недійсним перед судом не ставилося.

У звязку з чим ці позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати в сумі 606 грн. 32 коп., які були понесені позивачкою при зверненні до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в цій частині.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу частки житлового будинку №68 по вул. Гагаріна, в м. Ввехньодніпровську Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2) судовий збір в сумі 606 грн. 32 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_7