Справа № 369/9162/15-ц
Провадження № 2/369/1290/17
РІШЕННЯ

Іменем України

20.10.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Каземіж до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал» про визнання правочину недійсним, скасування рішення реєстратора та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за умовами договору позики, оформленого розпискою від 23 червня 2014 року, укладеного між ним та подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3, останні отримали 48 772 доларів США, що еквівалентно 579 410 грн., з умовою повернути позику до 23 червня 2024 року щомісячними платежами, еквівалентними 406 доларів США на дату сплати за офіційним курсом НБУ. Вказана позика надавалась для придбання квартири №9 по б-ру ОСОБА_5 України, 4 в с. Петрівське Києво-Святошинського району Київської області. Вказаним договором позики передбачено забезпечення виконання зобов'язань позичальників, в тому числі у вигляді заборони вчиняти будь-які дії щодо, зокрема, відчуження згаданої квартири на користь третіх осіб. Майнові права на квартиру за вказаною адресою були придбані позичальником ОСОБА_2 у ТОВ «Петрівський Квартал» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19 червня 2014 року. Правочин вчинено за 289 700,20 грн. Позичальники допустили прострочення повернення позики. З листа ТОВ «Петрівський Квартал» від 18 червня 2015 року позивач дізнався про те, що 30 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір відступлення права вимоги, за яким майнові права на наведену вище квартиру були відчужені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 30 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; повернути від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнові права на квартиру, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Петрівське, бул. ОСОБА_5АДРЕСА_1, які виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19 червня 2014 року.

При розгляді справи позивач збільшив позовні вимоги. Вказав додатково, що повернути квартиру без скасування рішення державного реєстратора та зобовязання внести запис до Державного реєстру речових прав про скасування державної реєстрації прав. Дані записи проводяться також на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Остаточно просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 30 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; повернути від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнові права на квартиру, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Петрівське, бул. ОСОБА_5АДРЕСА_1, які виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19 червня 2014 року; скасувати рішення державного реєстратора право на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 індексний номер 22861448 від 15 липня 2015 року на квартиру, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Петрівське, бул. ОСОБА_5АДРЕСА_1; зобовязати Реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, індексний номер 22861448 від 15 липня 2015 року на квартиру, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Петрівське, бул. ОСОБА_5АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах, вказаних у позовній заяві. Просив задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник третьої особи ТОВ «Петрівський квартал» позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 19 червня 2014 року між ТОВ «Петрівський квартал» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №9/ЛУ4. За цим договором та у відповідності до п.1 ст.6 та ст.656 ЦК України продавець зобовязується передати у власність майнові права на квартиру в с.Петрівське Києво-Святошинського району Київської області, по б-ру ОСОБА_5АДРЕСА_1 та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених цим договором.

23 червня 2014 року між ОСОБА_1 та подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, оформлений розпискою від 23 червня 2014 року.

Відповідно до умов договору позичальники отримали від позивача 48 772 доларів США, що станом на дату оформлення розписки 23 червня 2014 року еквівалентно 579 410 грн, з умовою повернути позику до 23 червня 2024 року щомісячними платежами, еквівалентними 406 доларів США на дату сплати за офіційним курсом НБУ.

Вказана позика надавалась для цільового використання, а саме для придбання квартири, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Петрівське, бул. ОСОБА_5АДРЕСА_1.

За положеннями ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ст.3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на обєкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей обєкт. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

З поданої суду розписки від 23 червня 2014 року вбачається, що вона містить застереження: «Отримуючи вказані грошові кошти, кожен з нас усвідомлює та надає згоду на те, що предметом забезпечення даного зобовязання виступає набуте житлове приміщення (квартира) 9 за адресою с. Петрівське Києво-Святошинського району аг.площею 66,89 кв.м. У випадку неможливості забезпечення виконання даного зобовязання лише за рахунок придбаного житлового приміщення (квартири), предметом забезпечення виконання даного зобовязання виступатиме усе належне нам на праві спільної сумісної чи спільної часткової власності, так і кожному окремо на праві приватної власності майно. У випадку невиконання чи неналежного виконання зобовязань за цією розсипкою, предметом стягнення виступатиме усе наявне нам на праві спільної сумісної чи спільної часткової власності, так і кожному окремо на праві приватної власності майно, незалежно від його вартості та місцязнаходження».

З пояснень представника позивача встановлено, що нотаріального договору між сторонами не укладено та відомості у відповідний реєстр обтяжень майна не вносились.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (абз. 3, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно із ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до розяснень вищевказаної постанови Пленуму за ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК).

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду доказів того, що між ним та ОСОБА_4, ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки у встановленому порядку щодо передачі у якості забезпечення виконання умов договору позики майнові права на квартиру.

Згідно із договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19 червня 2014 року ОСОБА_2 у ТОВ «Петрівський Квартал» придбав майнові права на квартиру, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Петрівське, бул. ОСОБА_5АДРЕСА_1. Вартість правочину склала 289 700,20 грн.

На підставі договору відступлення права вимоги від 30 березня 2015 року майнові права на вказану були відчужені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У судовому засіданні представник позивача заяву щодо уточнення позовних вимог, предмету та підстави заявленого позову не подавав, не уточнив їх і при наданні пояснень, а саме якому закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає.

Так, пред'являючи позов, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги, посилаючись на прострочення позичальниками повернення позики, а укладення договору відступлення права вимоги, за яким майнові права на квартиру порушило передбачену договором заборону щодо відчуження вказаної квартири на користь третіх осіб.

За змістом ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пленум Верховного Суду України вказав, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (абз. 3, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно із ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Посилання представника позивача на те, що в борговій розписці є заборона вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири на користь третіх осіб, суд до уваги не бере, оскільки це не може свідчити про належне укладення договору іпотеки в установленому законом порядку. Щодо відсутності у ТОВ «Петрівський квартал» згоди на вчинення договору та відсутності повноважень директора, то дана обставина, у разі доведеності, не впливає на права позивача щодо спірної квартири.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст.119 ЦПК України підставами позову, які згідно приписів ст.ст.31,215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про не доведеність позивачем своїх вимог та порушення його прав укладеним правочином про відступлення прав.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 Каземіж до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, товариство з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал» про визнання правочину недійсним, скасування рішення реєстратора та зобовязання вчинити дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич