Справа № 703/2-416/2011
У Х В А Л А

Іменем України

22 листопада 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ФАЗИКОШ Г.В.

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» і ОСОБА_1, про заміну сторони, поновлення строку предявлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа, за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на ухвалу Виноградівського районного суду від 2 червня 2017 року, -

встановила:

07.10.2016 ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із зазначеною заявою мотивуючи таким. Рішенням Виноградівського районного суду від 20.06.2011 у справі № 2-416/11 стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 14.11.2006 № 0 в сумі 597184,53 грн, а також 1700,00 грн судового збору і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. 01.07.2011 суд видав виконавчий лист у цій справі, який був предявлений ПАТ «УкрСиббанк» до стягнення, 16.11.2011 Виноградівським РВ ДВС було відкрито виконавче провадження.

08.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» шляхом укладання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги боргу за вищевказаним кредитним договором, внаслідок чого заявник став новим кредитором щодо боржника ОСОБА_1 Відповідно до положень ст. 37 ЦПК України, у разі заміни кредитора у зобовязанні суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії цивільного процесу. З огляду на цю норму цивільного процесуального закону, на положення ст.ст. 512-514, 516, 517 ЦК України, ст. 8 п. 5 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 378 ЦПК України та беручи до уваги, що примусове виконання рішення суду є завершальною стадією цивільного процесу, у разі вибуття однієї зі сторін відповідна заінтересована сторона вправі просити суд про заміну сторони правонаступником.

ПАТ «Дельта Банк» мало намір подати заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні, але у березні 2015 року у банку була запроваджена тимчасова адміністрація, а в жовтні 2015 року було розпочато процедуру ліквідації банку. З Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень стало відомо, що 05.04.2012 було винесено постанову ВП № 29877775 про повернення виконавчого документа № 2-416/11 від 01.07.2011 стягувачеві. 26.05.2016 банк звернувся до Виноградівського РВ ДВС із запитом щодо місця знаходження виконавчого листа, на що отримав відповідь від 04.10.2016 за вих. № 01-39/8471 із посиланням на постанову від 05.04.2012 про повернення виконавчого документа стягувачеві. Повторно цей виконавчий лист до органу ДВС для виконання не предявлявся.

На вимогу банку від 25.08.2016, адресовану ПАТ «УкрСиббанк», про надання оригіналу виконавчого листа, була листом від 31.08.2016 № 30-1/46732 отримана відповідь про те, що всі документи за вказаним кредитним договором були передані новому кредитору. Однак, зазначеного вище виконавчого листа заявник не отримав.

Рішення суду про стягнення боргу залишається невиконаним, боржник не погашає заборгованість і ухиляється від виконання рішення суду. Після повернення виконавчого документа стягувачеві він відповідно до закону мав бути предявлений повторно до примусового виконання до 05.04.2013, але з огляду на викладені обставини його було фактично втрачено, а строк для предявлення виконавчого листа до виконання був пропущений.

Статтями 370, 371 ЦПК України передбачено можливість вирішення питань про видачу дубліката виконавчого документа замість втраченого та поновлення пропущеного з поважних причин строку для предявлення виконавчого документа до виконання.

Виходячи із цього, ПАТ «Дельта Банк» просило:

залучити ПАТ «Дельта Банк» до участі у справі № 2-416/11 у якості правонаступника позивача ПАТ «УкрСиббанк»;

здійснити заміну сторони у справі № 2-416/11 про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 14.11.2006 № 0 у сумі 597184,53 грн, а також 1700,00 грн судового збору і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а саме, первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк»;

винести ухвалу про заміну сторони у справі № 2-416/11 про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 14.11.2006 № 0 у сумі 597184,53 грн, а також 1700,00 грн судового збору і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а саме, первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк»;

визнати причини пропуску строку для предявлення до виконання виконавчого листа Виноградівського районного суду, виданого 01.07.2011 по справі № 2-416/11, поважними;

відновити пропущений строк предявлення виконавчого листа Виноградівського районного суду, виданого 01.07.2011 по справі № 2-416/11, до виконання;

винести ухвалу про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого листа Виноградівського районного суду, виданого 01.07.2011 по справі № 2-416/11, до виконання;

видати дублікат виконавчого листа Виноградівського районного суду, виданого 01.07.2011 по справі № 2-416/11, про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 14.11.2006 № 0 у сумі 597184,53 грн, а також 1700,00 грн судового збору і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а саме, первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк»;

винести відповідні ухвали, які направити на адресу ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Виноградівського районного суду від 02.06.2017 у задоволенні заяви відмовлено.

ПАТ «Дельта Банк» оскаржило ухвалу суду першої інстанції як незаконну та необґрунтовану, посилається загалом на ті самі обставини щодо правонаступництва, якими мотивувалася заява. Додатково підкреслює, що банк не отримав від первісного кредитора виконавчий лист, про який ідеться, а в разі, коли б виконавча служба вчасно передала документ первісному або новому кредитору, той своєчасно міг би предявити його до виконання. Вважає, що суд не взяв до уваги ці обставини, а тому неправильно вирішив питання. Просить ухвалу суду скасувати, заяву задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2, яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

З матеріалів справи вбачається, що рішення у справі про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу було ухвалене Виноградівським районним судом 20.06.2011 (а.с. 56-58). Рішення суду набрало законної сили, у справі немає доказів його оскарження, 24.06.2011 до суду надійшла заява ПАТ «УкрСиббанк» про видачу виконавчого листа (а.с. 63). Виконавчий лист був предявлений до примусового виконання 16.11.2011, цього ж дня постановою держвиконавця Відділу ДВС Виноградівського РУЮ було відкрито виконавче провадження на користь стягувача ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 87).

Подаючи до суду заяву, що розглядається, ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги боргу за кредитним договором від 14.11.2006 № 0 у сумі 597184,53 грн, що був укладений ПАТ «УкрСиббанк» із ОСОБА_1, а також 1700,00 грн судового збору і 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, внаслідок чого заявник став новим кредитором щодо боржника ОСОБА_1 (а.с. 73-82 та ін.). З наявних матеріалів випливає, що постановою держвиконавця Відділу ДВС Виноградівського РУЮ від 05.04.2012 у виконавчому провадженні № 29877775 виконавчий лист № 2-416/11, що видавався Виноградівським районним судом 01.07.2011, був повернений стягувачу ПАТ «УкрСиббанк» із підстави, передбаченої ст. 47 ч. 1 п. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 88-89).

У разі набуття новим кредитором відповідних цивільних прав у порядку правонаступництва (ст. 202, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514, ст. 517 ч. 1 ЦК України), реалізувати ці права він може не в будь який спосіб, а в той, що передбачений законом та/або договором.

За змістом положень ст.ст. 1-4, 107, 118, 122, 208, 223 та інших норм ЦПК України, яким регулюється порядок провадження в цивільних справах (цивільний процес), цивільне судочинство полягає в розгляді судом цивільних справ, розгляд справ покладається на суд першої інстанції, рух справи в суді розпочинається з моменту подання та реєстрації відповідної заяви і закінчується ухваленням остаточного судового рішення, після набрання яким законної сили правові підстави для провадження в справі перестають існувати. Тож будь-які процесуальні дії в справі, провадження в якій закінчено, не ґрунтуються на законі, суперечать смислу цивільного процесу і як такі недопустимі.

Тим часом, ПАТ «Дельта Банк» у заяві посилаючись на ст. 37 ЦПК України поставило вимоги про залучення банку до участі у справі № 2-416/11 у якості правонаступника позивача ПАТ «УкрСиббанк», про здійснення заміни сторони у справі № 2-416/11, які є основними стосовно решти похідних вимог, що залежать від вирішення цих основних вимог. Тобто, банк поставив недопустиме питання про процесуальне правонаступництво в порядку, передбаченому ЦПК України, в справі, рішення в якій набрало законної сили, провадження в якій закінчене і будь-які процесуальні дії в якій вчинятися, а процесуальні рішення прийматися не можуть. Такі вимоги не підлягали задоволенню, що, відповідно, виключає задоволення і похідних вимог. Зазначення банком у вимогах одночасно про заміну первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк» суті формулювання вимог як заміни саме сторони в справі не змінює і, крім того, вказує на помилкове ототожнення процесуальних правовідносин у порядку ЦПК України та правовідносин, повязаних із виконанням судового рішення, вказує на неправильне одночасне застосування закону, який регулює різні правовідносини.

Наведені обставини є достатніми для висновку про необґрунтованість заяви, недопустимість сформульованих вимог, а тому про відсутність підстав для її задоволення.

Поза тим, щодо можливості вирішення відповідних питань власне у процедурі виконавчого провадження колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обовязковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обовязковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 14 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 368 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обовязковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «ОСОБА_3 проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невідємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 2 ч. 3 ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу (Закон № 606-XIV), а також у передбачених законом випадках на приватних виконавців (Закон № 1404-VIII) і здійснюється відповідно до законодавства про виконавче провадження. У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником (ст. 378 ч. 1 ЦПК України). Відповідні положення містять і Закон № 606-XIV (ст. 8 ч. 5 (у редакції починаючи з 09.03.2011) та Закон № 1404-VIII (ст. 15 ч. 5). Отже, на час звернення ПАТ «Дельта Банк» із заявою, на час вирішення її судом першої інстанції та на час розгляду справи за апеляцією на ухвалу суду закон передбачає можливість і порядок заміни сторони (стягувача) у виконавчому провадженні його правонаступником.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Відтак, дії, рішення у відповідному процесі можуть мати місце лише за наявності власне процесу, за правилами такого процесу і не можуть вчинятися (прийматися) поза процесом та поза встановленими ним правилами. Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (ст. 19 ч. 1 п. 1 Закону № 606-XIV, ст. 26 ч. 1 п. 1 Закону № 1404-VIII). Саме у виконавчому провадженні сторона, зокрема, стягувач як учасник провадження, реалізує комплекс прав, передбачених ст. 11-1, ст. 12 відповідних редакцій Закону № 606-XIV, ст. 19 Закону № 1404-VIII та іншими нормами законодавства. Заміна сторони у виконавчому провадженні не може бути проведена за відсутності відповідного провадження, що випливає, крім іншого, зі змісту норм ст.ст. 7, 8 Закону № 606-XIV, ст.ст. 14, 15 Закону № 1404-VIII, ст. 378 ЦПК України. Сам по собі перехід прав первісного кредитора до нового кредитора, якщо такий відбувся, не звільняє останнього від обовязку дотримання відповідних правил, установлених для примусового виконання рішення суду, як не усуває відповідного обовязку саме лиш твердження заявника, хоча й правильне по суті, про те, що чинне рішення суду не повинно залишатись невиконаним. Понад те, ПАТ «Дельта Банк» у своїй заяві вказує на те, що правонаступництво можливе на будь-якій стадії процесу (тобто, вірно виходить із необхідності відповідного процесу, де саме і можливе відповідне цьому процесу правонаступництво).

Оскільки виконавче провадження наразі закінчене і доказів відкриття нового провадження, здійснення такого в справі немає, то немає й правових підстав для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Заміна сторони у виконавчому провадженні, що не відкрите і не здійснюється, законом не передбачена, повноваження здійснювати таку заміну не покладені ані на органи ДВС, виконавців, ані на суд. Посилання заявника в обґрунтування своїх доводів на Постанову Верховного Суду України від 20.11.2013 у справі № 6-122цс13 некоректне, оскільки у випадку, який розглядався за правилами ст.ст. 353 360-7 ЦПК України, йшлося про заміну сторони у виконавчому провадженні, що було відкрите постановою держвиконавця, на стадії виконання рішення суду, тоді як у випадку, що наразі розглядається, про відкриття після завершення попереднього нового виконавчого провадження не йдеться, як відсутні й докази власне наявності виконавчого листа. Окрім цього, указана правова позиція стосувалася питання правонаступництва (відступлення права вимоги) як такого, де питання заміни стягувача у виконавчому провадженні, що відкрите і здійснюється, було похідним. Тож у цих різних випадках мають місце різні фактичні обставини і різні правовідносини з огляду на наявність чи відсутність виконавчого провадження (відповідного процесу).

Новий кредитор у відповідних правовідносинах діє на власний ризик і повинен діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки (ст.ст. 11-14, 202, 509, ст. 517 ч. 1, ст.ст. 519, 626-628 ЦК України). Особа, на власний розсуд здійснюючи право на захист і розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами, повинна належно обґрунтовувати заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні, про інші похідні дії (видачу дубліката виконавчого документа, поновлення строку предявлення виконавчого документа до виконання) та надати докази, які підтверджують відповідні доводи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Ці вимоги не можна визнати дотриманими заявником.

Заявник безпідставно фактично ототожнює правонаступництво в порядку заміни кредитора в зобовязанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) як інститут матеріального права із процесуальним правонаступництвом, невірно застосовуючи положення закону і щодо останнього. Якщо заявник набув прав первісного кредитора в повному обсязі, він як новий кредитор не має перешкод для дій, спрямованих на реалізацію набутих прав, що випливають з положень, зокрема, Розділів VI і VII ЦПК України, Закону № 1404-VIII і дають можливість забезпечити права стягувача за наявності відповідних підстав і за умови компетентного використання процесуальних інструментів.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення заяви ПАТ «Дельта Банк» за правилами ст.ст. 370, 371, 378 ЦПК України і обґрунтовано в цьому відмовив. Доводи апеляції не спростовують законності ухвали суду, тому на підставі ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України скаргу слід відхилити, ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити, ухвалу Виноградівського районного суду від 2 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді