г Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/1656/16-ц
Номер провадження 2/213/135/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 року Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Соловйової Л.Я.,

при секретарі - Ємельянцевій Т.С.

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності,

представника відповідача - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору (контракту) в частині формулювання причин звільнення та зміну формулювання звільнення; стягнення невиплаченої вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного заробітку, стягнення незаконно утриманих із заробітної плати та невиплачених сум профспілкових внесків; стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», який в подальшому був уточнений. Просить визнати незаконним наказ про припинення трудового договору (контракту) № 297 від 07.06.2016 року в частині формулювання причини звільнення ОСОБА_1 та змінити формулювання звільнення, зазначивши причиною звільнення - «Звільнений у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов колективного договору згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі тримісячного заробітку в розмірі 24334 грн 29 коп.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 незаконно утримані з заробітної плати та не виплачені суми профспілкових внесків за травень і червень 2016 року відповідно в сумі 64 грн 31 коп. та 71 грн 25 коп.; стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати належних ОСОБА_1 сум по день фактичного розрахунку в розмірі 73002 грн 87 коп.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач працював на підприємстві відповідача на посаді начальника виробничо-технічного бюро цеху мереж та підстанцій. 06.06.2016 року позивач написав заяву про звільнення та просив звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов колективного договору. Листом від 06.06.2016 року відповідач відмовив позивачу у розірванні трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) № 297 від 07.06.2016 року ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. З позивачем проведено розрахунок, виходячи зі звільнення за ст.. 38 КЗпП України. 08.06.2016 року позивач отримав трудову книжку і дізнався, що звільнення проведено не з підстав, зазначених ним у своїй заяві про звільнення, 08.06.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про зміну підстав звільнення. Але відповіді не отримав. Вважає, що звільнення за ст. 38 КЗпП України не відповідає його бажанню і не є звільненням за власним бажанням. Відсутність у трудовій книжці та наказі підстави звільнення «у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю і умов колективного договору» з посиланням на ч. 3 ст. 38 КЗпП України є незаконним. Незгода власника з причинами звільнення працівника не надає права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України. Такі незаконні дії відповідача призвели до того, що ОСОБА_1 не отримав передбачену ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, розмір якої становить 24334,29 грн. Крім того, відповідач при остаточному розрахунку не виплатив позивачу суми 64,31 грн та 71,25 грн, що є незаконно утриманими профспілковими внесками за травень та червень 2016 року відповідно. Це обумовлено тим, що 10.05.2016 року позивач написав заяву про вихід з профспілки металургів та гірників, а 11.05.2016 року надав відповідачу заяву про припинення утримання з нього профспілкових внесків. З огляду на невиплату з вини відповідача належних позивачу сум при звільненні у передбачені законодавством строки, вважає, що відповідач відповідно до уточненого позову повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки за період з 08.06.2016 року по 08.03.2017 року у розмірі 73002,87 грн.

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Судом ухвалено про розгляд справи без його участі.

Представник позивача - ОСОБА_2 - у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у позові. Пояснив, що, на його думку, відповідач підтверджує те, що одноособово прийняв рішення звільнити позивача за ч. 1 ст. 38 КЗпП України замість ч. 3 ст. 38 КЗпП України, як просив ОСОБА_1 Вважає, що відповідачем було порушено п. 6.23. колективного договору та не було виплачено позивачу одноразову винагороду за вислугу років за 2007 рік, виходячи з фінансових можливостей відповідно до Положення про виплату одноразової винагороди за вислугу років. Посилання представника відповідача на протокол № 3 Конференції трудового колективу ВАТ «ІнГЗК» від 05.02.2008 року та на Спільну постанову № 6 від 14.02.2008 року як на підставу невиконання умов колективного договору та законодавства про працю не обґрунтовані, оскільки в протоколі та в спільній постанові не йде мова про єдину підставу невиплати щорічної винагороди за вислугу років - відсутність фінансової можливості, а йдеться лише про використання фонду оплати праці за 2007 рік у повному обсязі. Крім того, протокол та спільна постанова були прийняті після настання строків для виплати винагороди та не можуть мати зворотної дії у часі. Вважає, що винагорода за вислугу років є складовою заробітної плати, про її невиплату відповідач повинен був повідомити не пізніше ніж за два місяці, оскільки це є зміною істотних умов праці. Крім того, відповідач повинен був дотриматися вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за якими зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією або посадою допускається лише у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Відповідно до п. 1.4.2 колективного договору дирекція та профком не вправі самостійно призупиняти виконання або змінювати прийняті на себе зобов'язання. Пунктом 1.4.4 колективного договору передбачено, що в разі структурної перебудови виробництва, удосконалення діючого виробництва, необхідності приведення положень договору у відповідність до нових законодавчих або інших нормативних актів, а також в іншому разі, коли відбуваються зміни в організації виробництва і праці, а також істотних умов праці трудящих - до колективного договору вносяться відповідні зміни, доповнення або виключення за взаємною згодою сторін, що відображається у спільних постановах, які реєструються відповідно до чинного законодавства. Рішення щодо внесення будь-яких змін, доповнень та виключень приймає узгоджувальна комісія у рівному складі представників власника по узгодженню з генеральним директором та представниками профкому. Питання про скасування п. 6.23 колективного договору віднесене до юрисдикції узгоджувальної комісії, персональний склад якої обирається на конференції трудового колективу. Вважає, що узгоджувальна комісія у неправомочному складі, оскільки ОСОБА_8 не є її членом, а рішення приймається у рівному складі представників власника та профспілки, прийняла неправомочне рішення. Також зазначив, що перевіркою головного управління Держпраці у Дніпропетровській області щодо повноти нарахування та виплати одноразової щорічної винагороди згідно з п. 6.23 колективного договору за період 2006-2008 року ОСОБА_1, проведеної за зверненням відповідача, встановлено, що станом на 01.01.2008 року у ОСОБА_1 безперервний трудовий стаж для отримання одноразової винагороди за вислугу років становив 1 рік 4 місяці 16 днів. Тобто позивач мав право на отримання зазначеної винагороди. Крім того, інспектори не проінформували позивача про проведення перевірки відомостей та фактів, що його стосуються, чим позбавили права надати пояснення, докази тощо. Також в акті перевірки відсутні пояснення посадових осіб підприємства щодо обставин та причин невиплати винагороди, не надана оцінка законності прийнятим після настання обов'язку відповідача сплатити щорічну винагороду за вислугу років рішенням про невиплату, не встановлено, чи дійсно відповідач не мав можливості виплатити винагороду за вислугу років за 2007 рік та в який граничний період це потрібно було зробити, не звернуто увагу на те, що невиплата винагороди є зміною істотних умов праці, що повинно бути здійснено за правилами ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Це все свідчить про те, що перевірку проведено поверхнево. Оскільки середня заробітна плата позивача складала 8111,43 грн, розмір середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу сум за період з 08.06.2016 року по 08.03.2017 року, який позивач просить стягнути з відповідача, становить 73,002,87 грн. Просить уточнений позов задовольнити. Також представник позивача пояснював, що ОСОБА_1 поїхав працювати за кордон, а тому в судові засідання з'явитися не може та просив розглядати справу за участю представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав заперечення на позов. Суду пояснив, що позивачем 06.06.2016 року надано відповідачу заяву, відповідно до якої останній просив звільнити його 06.06.2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв'язку з порушенням відповідачем, який є стороною колективного договору, умов п. 6.23. Колективного договору ВАТ «ІнГЗК» на 2006-2008 роки, що виразилося у невиплаті одноразової щорічної винагороди за вислугу років; та у зв'язку з порушенням трудового законодавства, а саме: відмови у виплаті ОСОБА_1 належної йому заробітної плати через ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі поданої ним заяви. 06.06.2016 року позивач написав ще одну заяву, де просив звільнити його 07.06.2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідачем розглянуто заяви позивача та не знайдено підстав для його звільнення саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки викладені в заявах обставини не відповідали дійсності, про що позивача було повідомлено листом від 06.06.2016 року. Також листом позивачу було запропоновано розглянути можливість звільнення «за власним бажанням» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України або ж за згодою сторін. Але будь-яких пропозицій від ОСОБА_1 не надходило. У зв'язку з цим, враховуючи відсутність підстав для припинення трудового договору з ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та наявність бажання у позивача припинити трудовий договір з ПРАТ «ІНГЗК», відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Зазначив, що відповідачем не порушувалися умови колективного договору. Відповідно до п. 6. 23 Колективного договору між Дирекцією та профспілковим комітетом ВАТ «ІнГЗК» на 2006-2008 роки Дирекція виплачує одноразову щорічну винагороду за вислугу років всім працівникам товариства, виходячи з фінансових можливостей та згідно з Положення. Пунктом 5 розділу ІІ Положення про виплату одноразової винагороди за вислугу років працівникам ВАТ «ІнГЗК» встановлено, що виплата одноразової допомоги за вислугу років здійснюється залежно від фінансового стану ВАТ «ІнГЗК» сумісним рішенням Дирекції і профкому ВАТ «ІнГЗК». Спільною постановою Дирекції та профспілкового комітету ВАТ «ІнГЗК» № 6 від 14.02.2008 року було вирішено одноразову винагороду за вислугу років працівникам ВАТ «ІнГЗК» за 2007 рік не проводити. Зазначена спільна постанова була прийнята за висновками роботи конференції трудового колективу ВАТ «ІнГЗК» від 05.02.2008 року (протокол № 3 від 05.02.2008 року), де були присутні 416 делегатів від трудового колективу. Конференція постановила не проводити виплату одноразової винагороди за вислугу років. Таким чином, рішення про невиплату винагороди було прийнято трудовим колективом та оформлено сумісним рішенням дирекції та профкому, як того вимагав колективний договір. Посилання ОСОБА_1 в заяві про звільнення від 06.06.2016 року на те, що невиплата винагороди можлива лише за відсутності фінансової можливості, а не з причин використання у повному обсязі фонду оплати праці, вважає безпідставними, оскільки джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок господарської діяльності, від результатів якої прямо залежить фінансовий стан підприємства. Таким чином, невиплата винагороди за вислугу років з причини використання у повному обсязі фонду оплату праці за своєю суттю і є невиплатою за відсутності фінансової можливості. Крім того, 11.08.2016 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області була проведена позапланова документальна виїзна перевірка додержання ПРАТ «ІНГЗК» законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами якої встановлено, що для ОСОБА_1, як і для всіх працівників ВАТ «ІнГЗК», виплата одноразової грошової допомоги за вислугу років за 2007 рік у 2008 році не проводилася за відсутністю підстав для її виплати. Щодо твердження представника позивача, що підприємство повинно було попередити працівників за два місяця про невиплату винагороди за вислугу років, зазначив, що це є безпідставним, оскільки дана винагорода є премією і роботодавець не повинен попереджати про її виплату чи невиплату. Також зазначив, що ПРАТ «ІНГЗК» не відмовляло ОСОБА_1 у виплаті належної йому заробітної плати через ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки позивач не звертався з відповідною заявою. У відповідача не було підстав для зміни існуючого порядку виплати заробітної плати. Виплата заробітної плати здійснювалася у відповідності до вимог трудового законодавства та колективного договору. Такий порядок був запропонований відповідачем всім працівникам, які надали свою згоду шляхом укладання відповідних договорів з банківською установою. Таким чином, були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки в даному випадку вирішальним моментом є встановлення факту невиконання відповідачем законодавства про працю. З огляду на те, що факту порушення не встановлено, підприємством було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. А тому не була виплачена вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. Щодо незаконного утримання відповідачем при остаточному розрахунку профспілкових внесків - представник відповідача зазначив, що у цьому випадку відсутній спір, оскільки позивач не звертався до відповідача з проханням повернути утриманні внески. Також зазначив, що твердження представника позивача, допитаного у якості свідка, про те, що у лютому 2008 році, коли приймалося рішення про невиплату винагороди за 2007 рік, він був у відпустці за межами міста та не зміг завадити прийняттю даного рішення, не відповідають дійсності. На той час ОСОБА_2 знаходився на лікарняному. Також зазначає, що адміністрація та профком не могли самостійно вносити зміни до колективного договору. Такі рішення приймаються колективно. Про зміни до колективного договору не йшлося, вирішувалося лише питання про невиплату конкретного платежу. Просить відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог.

Допитаний у якості свідка представник позивача ОСОБА_2 суду пояснив, що з 1999 року працював на підприємстві відповідача начальником юридичного відділу. За весь цей період винагорода за вислугу років виплачувалася працівникам щорічно. За місяць до закінчення 2007 року на нарадах у генерального директора піднялося питання, чи виплачувати так звану «тринадцяту заробітну плату» за 2007 рік. Виплата даної винагороди передбачена п. 6.23. колективного договору та додатком № 11 до колективного договору. Генеральний директор підтвердив, що виплата винагороди за вислугу років буде здійснена. На нараді були присутні приблизно 40 чоловік. Згодом генеральний директор його викликав та хотів дізнатися, яким чином можливо не виплатити винагороду законним шляхом, оскільки буде здійснюватися перехід на нову систему оплати праці, а інвестори вважали, що необхідно зекономити на цих виплатах. Він пояснив, що виплата передбачена колективним договором, що це є істотними умовами праці. Після нового року, приблизно у лютому 2008 року, йому зателефонував його заступник - ОСОБА_8 - та повідомив, що йому принесли на підпис спільну постанову. ОСОБА_8 не був членом узгоджувальної комісії. ОСОБА_2 на той час знаходився у Російській Федерації. Він пояснив ОСОБА_8, що це незаконно. Після його виходу на роботу - він дізнався, що відбулися зміни до колективного договору. Вважає, що у підприємства була фінансова можливість виплатити працівникам товариства винагороду за вислугу років. Змін в організації праці у 2007 році не було. Вбачає невідповідність дій з п. 12.1. колективного договору, відповідно до якого зміни та доповнення до колективного договору вносяться спільною постановою дирекції та профкому. Він підписувати спільну постанову відмовився. Крім нього - ніхто не мав права підписувати спільну постанову.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши представника позивача у якості свідка, дослідивши письмові докази суд вважає встановленими такі обставини.

Відповідно до записів у трудовій книжці 16.08.2006 року ОСОБА_1 прийнятий в цех мереж та підстанцій ВАТ «Інгулецький ГЗК» помічником майстра зміни. 01.08.2007 року переведений в цеху мереж та підстанцій електромонтером по оперативним переключенням в розподільних мережах. 26.11.2007 року переведений в управління інженером І категорії бюро електротехнічного обладнання.01.07.2008 року переведений в управлінні провідним інженером відділу обладнання бюро електротехнічного обладнання. 20.11.2009 року начальником виробничо-технічного бюро цеху мереж та підстанцій. 07.06.2016 року звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (наказ № 297 від 07.06.2016 року) (а. с. 6-7).

Відповідно до заяви від 10.05.2016 року ОСОБА_1, направленої голові первинної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості ПАТ «ІнГЗК» - позивач просить виключити його з профспілки (а. с. 20).

11.05.2016 року позивач надав головному бухгалтеру ПРАТ «ІНГЗК» заяву про припинення утримання з його заробітної плати профспілкових внесків у зв'язку з поданням заяви про вихід з профспілки ПРАТ «ІНГЗК» (а. с. 19).

При розрахунку заробітної плати позивача за травень 2016 року утримано профвнески у розмірі 64,31 грн (а. с. 17).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 на ім'я в.о. генерального директора ПРАТ «ІНГЗК» від 06.06.2016 року позивач просить розірвати з ним трудовий договір з 06.06.2016 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням дирекцією ПРАТ «ІНГЗК», що є стороною колективного договору, умов п. 6.23 колективного договору на 2006-2008 роки, що виразилося у невиплаті йому одноразової щорічної винагороди за вислугу років та порушенні трудового законодавства. Свою вимогу обґрунтовував тим, що право на одержання складової частини заробітної плати - винагороди за вислугу років - наступило у січні 2008 року. Спільна постанова від 14.02.2008 року № 6 Дирекції та Профспілки, якою був виключений пункт колективного договору, який передбачав виплату винагороди, не може бути підставою для невиплати винагороди, оскільки постанова була прийнята після настання строків виплати та не може мати зворотної дії у часі. Крім того, в постанові не йде мова про відсутність на підприємстві фінансової можливості щодо виплати винагороди, а зазначено про повне використання фонду оплати праці. Оскільки винагорода є складовою заробітної плати, що є істотною умовою праці, вона може бути змінена (скасована) лише за умови попередження позивача не пізніше, ніж за 2 місяці, чого відповідачем не було вчинено. Крім того, 12.03.2016 року позивач надіслав листа про виплату йому заробітної плати на його рахунок у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», але заява була проігнорована та заробітну плату продовжують перераховувати на рахунок у ПАТ «ПУМБ» (а. с. 11-12).

Крім того, 06.06.2017 року позивач надав ще одну заяву про припинення трудового договору, де просив звільнити 07.06.2016 року згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв'язку з порушенням дирекцією ПРАТ «ІНГЗК» п. 6.23 колективного договору на 2006-2008 роки (а. с. 77).

На заяви позивача від 06.06.2016 року - відповідач листом від 06.06.2017 року повідомив позивача, що викладені у заявах обставини, якими він обґрунтовує бажання про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не відповідають дійсності, оскільки ПРАТ «ІНГЗК» не допускаються випадки невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Тому вважають, що відсутні підстави для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Запропоновано розглянути можливість за «власним бажанням» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України або за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України шляхом подання відповідної заяви (а. с. 13, 78).

Відповідно до наказу № 297 про припинення трудового договору (контракту) від 07.06.2016 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (а. с. 18).

07.06.2016 року начальником відділу кадрів ПРАТ «ІНГЗК» повідомлено позивача про те, що йому надано розрахунок з 07.06.2016 року згідно зі ст. 38 КЗпП України, просять отримати трудову книжку (а. с. 15). Позивачу повідомлено остаточний розрахунок заробітної плати за червень 2016 року у сумі 5652,53 грн. При розрахунку заробітної плати утримано профвнески у розмірі 71,25 грн. Заробітна плата до виплати перерахована на картковий рахунок позивача до відділення ПАТ «ПУМБ» (а. с. 16).

08.06.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про зміну формулювання підстав звільнення в його трудовій книжці з ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а. с. 14).

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року складає 8111,43 грн (а. с. 53, 54).

Відповідно до п. 1.4.2 Колективного договору між Дирекцією та профспілковим комітетом Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на 2007-2008 роки (далі - колективний договір) дирекція або профком не вправі самостійно призупинити виконання або змінювати прийняті на себе зобов'язання.

Пунктом 1.4.4. колективного договору передбачено, що в разі структурної перебудови виробництва, удосконалення діючого виробництва, необхідності приведення положень договору у відповідність до нових законодавчих або інших нормативних актів, а також в іншому разі, коли відбуваються зміни в організації виробництва і праці, а також зміни істотних умов праці трудящих - до колективного договору вносяться відповідні зміни, доповнення або виключення за взаємною згодою сторін, що відображається у спільних постановах, які реєструються відповідно до чинного законодавства. Рішення щодо внесення будь-яких змін, доповнень та виключень приймає узгоджувальна комісія у рівному складі представників власника (адміністрації) по узгодженню з генеральним директором та представниками профкому.

Відповідно до п. 6.19. колективного договору - Дирекція зобов'язується виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні відповідно чинного законодавства: аванс і щомісячну заробітну плату. Аванс виплачується працівникам з 22 по 26 число звітного місяця. Щомісячна нарахована заробітна плата виплачується з 10 по 14 число місяця, слідуючого за звітним.

Відповідно до п. 6.23. колективного договору Дирекція виплачує одноразову щорічну винагороду за вислугу років всім працівникам товариства, виходячи з фінансових можливостей та згідно з Положенням (додаток 11).

Відповідно до п. 12.1. колективного договору пропозиції, зміни і доповнення до нього вносяться спільною постановою Дирекції і профкому. Якщо узгоджувальна комісія не в змозі прийняти рішення з будь-якого питання, остаточне рішення приймає конференція трудового колективу.

Встановлено, що до складу узгоджувальної комісії, обраної Конференцією трудового колективу ВАТ «ІнГЗК» від 06.03.2007 року, входило 10 членів, серед яких начальник юридичного відділу ОСОБА_2 (а. с. 47, 79-80. 131-133).

Відповідно до пунктів 3, 4,5 розділу І Положення про виплату одноразової винагороди за вислугу років працівникам ВАТ «Інгулецький ГЗК» одноразова винагорода за вислугу років виплачується усім працівникам, які знаходяться в трудовому договорі з ВАТ «ІнГЗК» (працівники товариства, сумісники) та працівникам профспілкового комітету ВАТ «ІнГЗК». Джерелом виплати одноразової винагороди за вислугу років є витрати, віднесені на операційні видатки. Виплата одноразової винагороди за вислугу років, які відносяться на інші операційні витрати, здійснюються залежно від фінансового стану ВАТ «ІнГЗК» сумісним рішенням Дирекції і профкому ВАТ «ІнГЗК» (а. с. 81, 134).

Конференція трудового колективу ВАТ «ІнГЗК» 05.02.2008 року згідно з протоколом №3 постановила не проводити виплату винагороди за вислугу років всім працівникам ВАТ «ІнГЗК» за 2007 рік, враховуючи факт, що фонд оплати праці за 2007 рік використано у повному обсязі, а також у рамках запровадження нових заходів поетапного переходу на нову систему винагороди персоналу. На конференції були присутні 416 делегатів (а. с. 85-89).

Спільною постановою № 6 від 14.02.2008 року конференції трудового колективу, адміністрації та профкому, прийнятої за висновками роботи конференції трудового колективу ВАТ «ІнГЗК» (протокол № 3 від 05.02.2008 року) та засідання Узгоджувальної комісії ВАТ «ІнГЗК» (протокол № 2 від 11.02.2008 року) визначено, що у зв'язку з тим, що фонд оплати праці за 2007 рік по ВАТ «ІнГЗК» використаний у повному обсязі, а також враховуючи запланований поетапний перехід на нову систему винагороди персоналу ВАТ «ІнГЗК», - виплату одноразової винагороди за вислугу років всім працівникам ВАТ «ІнГЗК» за 2007 рік в поточному році не проводити. Виключено п. 6.23. та Додаток 11 «Положення про виплату одноразової винагороди за вислугу років працівникам ВАТ «Інгулецький ГЗК»» колективного договору. Постанова підписана головою профкому ВАТ «ІнГЗК» ОСОБА_4 та Генеральним директором ВАТ «ІнГЗК» ОСОБА_5 Завізовано директором з персоналу та соціальних питань ОСОБА_6, в.о. начальника юридичного відділу ОСОБА_8 та начальником ВОПіЗ ОСОБА_7 (а. с. 83-84, 130).

Встановлено, що з 11.02.2008 року по 15.02.2008 року включно начальник юридичного відділу ВАТ «ІнГЗК» ОСОБА_2 знаходився на лікарняному (а. с. 164), на час його хвороби виконуючим обов'язки юридичного відділу призначено заступника начальника юридичного відділу - ОСОБА_8 (а. с. 165).

Відповідно до акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 291/4.7-5 від 11.08.2016 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області за зверненням відповідача проведено позапланову, документальну, виїзну перевірку повноти нарахувань та виплати одноразової щорічної винагороди згідно п. 6.23. колективного договору ОСОБА_1 Перевіркою встановлено, що для ОСОБА_1, як і для всіх працівників ВАТ «ІнГЗК», виплата одноразової допомоги за вислугу років за 2007 рік у 2008 році не проводилася за відсутністю підстав для її виплати. При проведенні перевірки інспектором враховано трудовий стаж позивача, досліджено колективний договір, положення, протокол конференції трудового колективу № 3, спільну постанову (а. с. 90-94).

Листом від 31.08.2016 року Міністерство соціальної політики України на звернення відповідача надало роз'яснення щодо підстав звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Зазначено, що право працівника на розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України базується на необхідності доведення працівником факту недотримання роботодавцем норм законодавства про працю, невиконання умов колективного чи трудового договору. Законодавство не передбачає обов'язку роботодавця звільнити працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, якщо аргументи, наведені працівником, є безпідставними. Водночас, власник або уповноважений ним орган не має права відмовити працівнику у звільненні його «за власним бажанням». Разом з тим, у разі якщо працівника не влаштовує застосування/незастосування роботодавцем при його звільненні відповідних норм ст. 38 КЗпП України, він вирішує питання у судовому порядку (а. с. 71).

Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", який в своє чергу є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат".

Встановлено, що ОСОБА_1 отримав трудову книжку 08.06.2016 року, що також визнається та не оспорюється сторонами.

Викладеним обставинам відповідають обставини, що витікають з трудових правовідносин.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заробітну плату" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про заробітну плату" основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оплату праці" форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

У судовому засіданні встановлено, що порядок виплати винагороди за вислугу років за 2007 рік був передбачений п. 6.23. Колективного договору та Положенням про виплату одноразової винагороди за вислугу років працівникам ВАТ «Інгулецький ГЗК», що є додатком № 11 до Колективного договору. Спільною постановою № 6 від 14.02.2008 року конференції трудового колективу, адміністрації та профкому, прийнятої за висновками роботи конференції трудового колективу та засідання Узгоджувальної комісії, даний пункт колективного договору та Додаток 11 до нього був виключений.

Суд критично відноситься до твердження представника позивача ОСОБА_2, що ОСОБА_8 не мав повноважень підписувати спільну постанову, оскільки постанова прийнята за висновками роботи конференції трудового колективу та засідання Узгоджувальної комісії. Крім того, умовами колективного договору передбачено, що якщо узгоджувальна комісія не в змозі прийняти рішення з будь-якого питання, остаточне рішення приймає конференція трудового колективу. Умовами колективного договору не передбачено підписання спільної постанови членами узгоджувальної комісії. Наявність у спільній постанові віз, серед іншого - в.о. начальника юридичного відділу ОСОБА_8 - не свідчить про неправомочність постанови. Зазначена постанова не містить примітки, що візи поставлені членами узгоджувальної комісії. Крім того, за наявності необхідної умови підписання спільної постанови членами узгоджувальної комісії - вона мала бути підписана всіма 10 членами узгоджувальної комісії. А тому рішення про невиплату винагороди за вислугу років прийнято правомірно та з дотриманням умов колективного договору.

Встановлено, що основний розмір заробітної плати позивача не змінювався, виплата винагороди за вислугу років була передбачена умовами колективного договору, зміни до колективного договору вносилися не самостійно власником, а за висновками роботи конференції трудового колективу, на якій були присутні 416 делегатів.

А тому суд не вбачає підстав для застування відповідачем вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Щодо твердження представника позивача про порушення відповідачем строків виплати, оскільки спірна винагорода мала бути виплачена на початку січня 2008 року, а спільна постанова прийнята 14.02.2008 року - суд зазначає, що умовами колективного договору передбачено виплату щомісячної нарахованої заробітної плати з 10 по 14 число місяця, слідуючого за звітним. Таким чином, відповідачем не порушено строки виплати заробітної плата за січень 2008 року, до складу якого могла ввійти винагорода за вислугу років за 2007 рік.

Суд критично відноситься до пояснення ОСОБА_2, допитаного як свідка, що дирекцією відповідача свідомо та цілеспрямовано здійснена невиплата працівникам винагороди за вислугу років, оскільки це не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того, його твердження, що він знаходився у спірний період у відпустці в Російській Федерації, спростовані наданими суду документами про перебування ОСОБА_2 на лікарняному.

Щодо твердження позивача та представника позивача про порушення відповідачем законодавства про працю, оскільки позивачу всупереч його заяви - заробітну плату перераховано на його рахунок у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не у ПАТ «ПУМБ», як того просив позивач - суд дійшов таких висновків.

Позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 повідомляв відповідача про ідентифікуючі ознаки його рахунку в ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк»: номер рахунку, банківські реквізити тощо. Тому посилання, що відповідачем проігноровано заяву позивачу про перерахування його заробітної плати не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні.

Таким чином, у судовому засіданні не встановлено факту невиконання відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору, що є необхідною умов для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а тому у підприємства відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача за ч. 3. ст. 38 КЗпП України.

З огляду на відсутність порушення трудового законодавства та умов колективного договору з боку відповідача, наявність бажання у позивача розірвати трудовий договір та не прийняття позивачем пропозиції відповідача звільнити його на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України та ч. 1 ст. 36 КЗпП України - відповідачем прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗП П України.

Відповідно до положень норм процесуального та трудового законодавства працівник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного трудового права в спосіб, який обирає на власний розсуд, проте такий спосіб повинен бути адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідач не мав самостійно змінювати правову підставу звільнення позивача, проте обраний позивачем спосіб захисту, а саме зміна формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України не може бути задоволено через недоведеність факту невиконання відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум - власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

З огляду на те, що у судовому засіданні встановлено відсутність підстав для звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та зміни формулювання причини звільнення - вимоги про стягнення невиплаченої вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення незаконно утриманих із заробітної плати та не виплачених сум профспілкових внесків за травень і червень 2016 року судом встановлено, що позивач після звільнення не звертався до відповідача з заявою про виплату утриманих профспілкових внесків. З огляду на це - відсутній спір між позивачем та відповідачем з приводу даного питання, а тому зазначена вимога є передчасною та задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, не доцільним є і задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних ОСОБА_1 сум по день фактичного розрахунку, оскільки відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення невиплаченої вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку та стягнення незаконно утриманих із заробітної плати та не виплачених сум профспілкових внесків.

Таким чином, уточнені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 32, 38, 44, 116, 117, 235 КЗпП України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ст. 10, 11, 45, 60, 88, 209, 212-214, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання наказу про припинення трудового договору (контракту) № 297 від 07.06.2016 року в частині формулювання причини звільнення ОСОБА_1 - незаконним, зміну формулювання; стягнення невиплаченої вихідної допомоги в розмірі тримісячного заробітку в сумі 24334 грн. 29 коп., стягнення незаконно утриманих із заробітної плати та не виплачених сум профспілкових внесків за травень і червень 2016 року відповідно в сумі 64 грн. 31 коп. та 71 грн. 25 коп.; стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних ОСОБА_1 сум по день фактичного розрахунку в розмірі 73002 грн. 87 коп. - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.Я. Соловйова