Провадження №2/522/4515/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського району м.Одеси, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою №15 у будинку №26 по вул.Розкидайлівська у м.Одесі та примусово зняти її з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

При цьому позивач посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій прописані він, його донька ОСОБА_3 та відповідачка, ОСОБА_2. Дану квартиру отримав від свого діда ОСОБА_4

Після припинення шлюбних відносин у березні 2011 року, відповідачка забрала свої речі та виїхала з зазначеної квартири, до теперішнього часу в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги.

У звязку з тим, що ОСОБА_2 на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, але не проживає, не сплачує комунальні послуги, позивач змушений звернутися до суду з зазначеним позовом.

У судове засідання позивач та його представник не зявилися, надали суду заяву, в якій позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Відповідачка у судове засідання зявилася, позов не визнала, надала суду заперечення, та просила у задоволені позовних вимог відмовити

Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідачку, пояснення свідків, суд вважає що позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_5 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини».

Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Нормами статті 64 ЖК України передбачено, що члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст.65 ЖК України, особи, що вселились в жиле приміщення, як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сімї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Право на користування житлом виникає у членів сімї власника житла, якщо проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Згідно з ч.6 ст.29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.107 ЖК України наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в звязку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сімї наймача права на користування жилим приміщенням зясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

В судовому засіданні встановлено, що в позовній заяві позивач стверджує, що він є власником квартири АДРЕСА_1, яку отримав від свого покійного діда ОСОБА_4

Але відповідачка у судовому засіданні пояснила, що дані обставини не відповідають дійсності, так як квартира АДРЕСА_2 належить до комунальної власності, у згаданій квартирі вони почали проживати після реєстрації шлюбу у 1998 році на підставі договору найму житлового приміщення та ордеру по обміну №676 серії БО від 13.09.1996 року. У 2000 році за вказаною адресою було зареєстровано доньку сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Окрім цього, у зазначеному житловому приміщенні вона з позивачем та донькою проживали разом тривалий час і відповідно вели спільне господарство. З часу спільного проживання в квартирі вони зробили реконструкцію квартири, збільшивши її загальний розмір з 20,97 кв.м до 79,0 кв.м. На проведення таких робіт було отримано дозвіл №495/05 від 19.07.2005 року, який було продовжено до 31.12.2011 року. Перебудова квартири введена в експлуатацію згідно декларації серії ОД № від 25.08.2011 року.

Саме у 2011 році між сторонами склалися неприязні відносини, розірвано шлюб та 31.03.2011 було зареєстровано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЖД № 101044.

Далі відповідачка пояснила, що за поганого ставлення відповідача до неї та доньки у 2011 році, останній створив неможливі умови для спільного проживання в одній квартирі, вона вимушена була тимчасово залишити спірну квартиру та орендувати інше житлове приміщення у м.Одесі. Проте у згаданій квартирі залишилися її речі та речі доньки, а тому інколи вони намагалися повернутися за місцем реєстрації, у квартиру АДРЕСА_2.

Проте в силу негативної поведінки та дій позивача, відповідачка та донька не змогли проживати спільно з відповідачем, також відповідач ОСОБА_6 чинив перешкоди для їх проживання у квартирі. У звязку з цим вона неодноразово змушена була звертатися до органів міліції, але ці заходи не дали позитивного результату.

Також відповідачкою долучено до матеріалів справи акт від 14.11.2013 року, складений за участю сусідів з квартир №14 ОСОБА_7 та №16 ОСОБА_8, з якого вбачається, що позивач ОСОБА_6 у квартирі №15 змінив замок, у звязку з чим вона не змогла потрапити до свого житла, а відповідно і не змогла повернутися проживати. Окрім цього в той же день зверталася із заявою до Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ, про що свідчить талон-повідомлення №001323. Не дивлячись на таке звернення до правоохоронного органу міліції, відповідачка з донькою не змогли вселитися у спірне житло.

Відповідачка вважає, що саме ці важливі обставини та документи, які мають значення для вирішення спору, свідчать про неможливість спільного проживання з відповідачем ОСОБА_6 у продовж 2011 - 2015 років, оскільки ним було створено такі умови, що вона з донькою не могли проживати в спірній квартирі.

Лише після звернення відповідачки у 2015 році до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл квартири, відносини між сторонами незначним чином покращилися і саме за його згодою вона з донькою повернулися та проживають по теперішній час у квартирі АДРЕСА_2.

Дані обставини підтверджуються актом від 28.09.2017 року, підписаним сусідами квартир №№14, 1, 2 ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідно

В судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили вищевикладені обставини.

За таких обставин, а також враховуючи те, що відповідачка іншим житлом не забезпечена, інтерес до спірної квартири не втратила, суд вважає, що позов про визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою задоволенню не підлягає, оскільки факт не проживання відповідачки у квартирі понад шість місяців без поважних причин, позивачем не доведено.

Позивачами у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням можуть бути особи, які мають право постійного користування цим жилим приміщенням, а саме наймач, члени його сімї, колишні члени сімї, в тому числі і ті з них, які зберігають право на це як тимчасово відсутні.

Правове значення для вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є причини відсутності особи у спірній квартирі понад встановлені законом строки.

Так як, в задоволенні позову відмовлено, то підстави для відшкодування судових витрат відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України відсутні.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Приморського району м.Одеси, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 24.10.2017