Провадження № 2/761/666/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина В.О.

при секретарі: Калініченко Є.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації за користування часткою спільної власності,

в с т а н о в и в :

В березні 2016р. позивачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-6) до відповідача ОСОБА_3, в якому просили суд:

-стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 888737,42 грн. за користування часткою спільної власності;

-стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 285648,42 грн. за користування часткою спільної власності;

-стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006р. по 02 липня 2009р. В липні 2006р. зазначеними сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1.

В квітні 2009р. позивачка була вимушена виїхати з квартири внаслідок того, що відповідач створив нестерпні умови для спільного проживання. З цього часу відповідач перешкоджав їй користуватися її часткою в квартирі, а відтак володів і користувався всією квартирою одноособово.

В листопаді 2009р. позивачка виїхала на постійне місце проживання до Німеччини, а 29 січня 2014р. подарувала належну їй частку спірної квартири своєму братові - позивачу ОСОБА_2

Після отримання позивачем в дар ? частини спірної квартири він також не зміг користуватися належною йому часткою квартири, оскільки відповідач ОСОБА_3 чинив йому перешкоди, порушуючи його право власності на квартиру.

06 березня 2014р. позивач ОСОБА_2 намагався потрапити до квартири, проте не зміг цього зробити, оскільки в нього були відсутні ключі, а ОСОБА_3 відмовлявся їх надати. По його виклику прибули працівники міліції Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києва, але відповідач ОСОБА_3 не віддав ключі.

18 березня 2014р. позивач ОСОБА_2, самостійно змінив замки від квартири, другий екземпляр вручив відповідачу. 19 березня 2014р. відповідач звернувся до Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києва з заявою про те, що 18 березня 2014р., коли він був відсутній вдома, в нього нібито пропали грошові кошти у розмірі 25000,0 грн.

За таких обставинах позивач ОСОБА_2 вважає за неможливе користуватися квартирою, оскільки побоюється звинувачення та провокацій з боку відповідача ОСОБА_3

Позивачі вважають, що оскільки неможливе виділення частки квартири в натурі для початку користування нею, то з відповідача, підлягає стягненню компенсація вартості орендної плати, посилаючись на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015р. по справі №22-ц/796/8278/2015 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та визначення порядку володіння та користування квартирою, яким ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову про визначення порядку володіння та користування спірною квартирою.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачі просили суд стягнути на свою користь вищезазначені суми компенсації за користування часткою квартири з урахуванням індексу інфляції та 3,0 % річних.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2, який одночасно діє і в інтересах позивачки, представник позивачки (адвокат) Чернишева Ю.С., заявлені позовні вимоги підтримали повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти позову заперечували, зазначаючи, що вимоги позивачів безпідставні та не ґрунтуються на вимогах закону, просила суд в задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що позивач має ключі від вхідних дверей спірної квартири, нею не користується та не несе витрати по її утриманню.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2, представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що ? частина квартири АДРЕСА_2 належить позивачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 29 січня 2014р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сипчак О.М., відповідно до якого позивачка подарувала позивачу належну їй частину спірної квартири.

До цього часу зазначена квартира належала в рівних частках позивачці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3

З 29 січня 2014р. власниками спірної квартири в рівних частках є: позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3

У відповідності з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015р. (апеляційне провадження № 22-ц/796/8278/2015) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку володіння та користування майном, встановлено, що ставити питання про порядок користування спільною часткою власності ОСОБА_6 не мала законного права тому, що під час розгляду справи судом першої інстанції вона подарувала належну їй ? частину квартири АДРЕСА_1 внаслідок чого суд відмовив ОСОБА_1 в задоволенні її позову до ОСОБА_3 про визначення порядку володіння та користування зазначеною квартирою.

В судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що позивач ОСОБА_2, як власник ? частини квартири АДРЕСА_1 з позовом про встановлення порядку володіння та користування майном або виділ частки квартири в натурі до суду не звертався, як і не вирішувалось зазначене питання між сторонами (ОСОБА_2 та ОСОБА_3.), як співвласниками спірної квартири в позасудовому порядку.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

За змістом ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивачів просила суд, стягнути на їх користь матеріальну компенсацію, відповідно до положень ч. 3 ст. 358 ЦК України, з відповідача, оскільки останній чинив перешкоди у користуванні квартирою позивачці, коли вона була співвласником цієї квартири, і після набуття у власність частини спірної квартири позивачем, також чинить і йому перешкоди у її користуванні. В обґрунтування розміру матеріальної компенсації, сторона позивачам надала суду, в якості письмового доказу Звіт про ретроспективний аналіз пропозицій оренди та оцінку вартості орендної плати двокімнатної квартири за 2009-2015рр. розташованої за адресою: АДРЕСА_3, при цьому зазначений звітом визначено імовірна вартість орендного платежу за період часу 2009-2015рр. всієї квартири, а не її частини (1/2), а також зазначена квартира спеціалістом не оглядалась.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ч. 3 ст. 358 ЦК України) слід дійти до висновку, що кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Не суперечитиме закону і передання співвласнику у натурі майна, не співрозмірного з його часткою.

У разі неможливості отримання майна у володіння або користування учасник має право вимагати від інших співвласників відповідної матеріальної компенсації, який за договором про визначення порядку володіння та користування спільним майном, або за рішенням суду отримав у володіння та користування меншу частину майна, ніж та, що відповідає його ідеальній частці, або взагалі не отримав майно у володіння та користування у натурі. Відповідно, співвласник позбавлений права вимоги матеріальної компенсації, якщо договір не було укладено або якщо володіння або користування спільним майном у натурі є неможливим з об'єктивних причин (неподільність речі, велика кількість співвласників).

Що стосується існуючої у позивача правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що без вирішення питання про порядок володіння та користування спірним майном, як об'єктом спільної часткової власності, безпідставно вимагати від інших співвласників відповідної матеріальної компенсації. В судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що питання про встановлення порядку користування спірною квартирою не вирішувалось, оскільки на час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку володіння та користування майном, позивачка не була співвласником спірної квартири, у зв'язку з відчуженням належної їй частини квартири своєму братові - позивачу ОСОБА_2 Також, не вирішувалось питання про встановлення порядку користування між теперішніми співвласниками позивачем та відповідачем.

За таких обставин вимоги позивачів про стягнення з відповідача на їх користь матеріальної компенсації, яку сторона позивачів ототожнює з орендною платою (2009р. - 55425,5 грн.; 2010р. - 97764,5 грн.; 2011р. -93146,0 грн.; 2012р. -91606,0 грн.; 2013р. - 92376,0 грн.; 2014р. - 104693,0 грн.; 2015р. -148571,5 грн.) не підлягають задоволенню.

Як і не підлягають задоволенню вимоги позивачів про стягнення на їх користь з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, як такі, що не ґрунтуються на вимогах Закону, в силу положень ст. 530 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57-61, 88, 169, 179, 208, 209, 211-215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України; ст. ст. 355, 356, 357, 358, 530, 625 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації за користування часткою спільної власності - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: