АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/2277/16-ц Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/790/2290/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря: Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-я особа - Харківська міська рада, про зобовязання вчинити певні дії, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила: зобов'язати Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області внести відомості про власника земельної ділянки відповідно до державного акту ХР-35-01-029195 від 22 вересня 1997року на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, провулок ІІ Ягідний,7; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки серії та № 1677, видавник приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 недійсним; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0792 га з кадастровим номером :13:001:0183, розташовану за вказаною вище адресою та передати зазначене нерухоме майно у володіння ОСОБА_2; стягнути на її користь з ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 37 500 гривень.

Відповідачі в особі свого представника проти позову заперечували.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 13 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1Р, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просив ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в частині витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, передачі її у володіння позивача та задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 753 від 10 вересня 1997року ОСОБА_2 була надана в приватну власність земельна ділянка за адресою: м. Харків, провулок ІІ Ягідний, 7, площею 833 кв. м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

22 вересня 1997 року виконавчим комітетом Харківської міської ради ОСОБА_2 було видано державний акт № 1364 на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку площею 0,0833 га.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова 27 листопада 2008 року у справі № 2-а-506/08 за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, державний акт про право власності на земельну ділянку № 1364 від 22 вересня 1997 року було скасовано.

У 2006 році Харківська міська рада розпочала роботу з оформлення технічної документації для надання земельної ділянки у власність ОСОБА_3 і рішенням Харківської міської ради № 569 від 19 липня 2006 року останню було включено до загальноміських списків обліку на отримання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

За змістом листа № М-1178 від 04 грудня 2007 року виконавчий комітет Ленінської районної у місті Харкові ради вказав на можливість виділення ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою: м.Харків, провулок ІІ Ягідний,7.

28 лютого 2008 року виконавчий комітет Ленінської районної у місті Харкові ради звернувся до Харківського міського голови з клопотанням про надання ОСОБА_3 земельної ділянки.

Рішенням Харківської міської ради № 166/08 від 20 червня 2008 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту відведення зазначеної вище земельної ділянки.

15 липня 2008 року розроблене технічне завдання на виконання робіт по складанню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно довідки Центру державного земельного кадастру № 6157 від 30 липня 2008 року інформація в Державному реєстрі земель про наявність чинних державних актів на право власності на землю щодо спірної земельної ділянки була відсутня, і 05 лютого 2009 року був оформлений акт погодження меж земельної ділянки.

Рішенням 49 сесії 5 скликання Харківської міської ради № 307/10 від 27 травня 2010 року ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку, а 27 липня 2012 року на її імя був оформлений державний акт серії ЯМ № 972206 на право власності на земельну ділянку, площею 0,792 га за адресою: м. Харків, провулок ІІ Ягідний,7.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Харківської міської ради 49 сесії 5 скликання №307/10 від 27 травня 2010 року є дійсним, ніким не скасоване, позивач не заявила вимог про визнання його недійсним, а тому відсутні підстави вважати незаконною передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_3 Крім того, суд зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про захист права власності на спірну земельну ділянку, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Проте погодитися з таким висновком не можна з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справи, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 було скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2008 року, якою скасовано державний акт про право приватної власності на землю на імя ОСОБА_2, та ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а тому ОСОБА_2 є законним власником спірної земельної ділянки на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку (серія ХР-35-01-029195) від 22 вересня 1997 року.

Оскільки набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 було повязано з незаконним позбавлення (припиненням) права власності на цю ж земельну ділянку позивача, відповідач не може вважатись законним власником спірної нерухомості, незважаючи на наявність не скасованого рішення Харківської міської ради №307/10 від 27 травня 2010 року.

Зазначеним обставинам суд надав невірну правову оцінку.

За змістом статей 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, положення ст.388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника ОСОБА_2 поза її волею на підставі судового рішення, яке згодом було скасоване. ОСОБА_3 спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_7, між яким та позивачем юридичних відносин не існує.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових та фактичних підстав для витребування спірного нерухомого майна від ОСОБА_7 та передачі його власнику ОСОБА_2.

Посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності також є безпідставним, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння за безпідставністю такою вимоги, а тому одночасне посилання і на пропуск строку позовної давності є неправильним застосуванням норм матеріального права, адже, судовому захисту підлягає лише порушене право.

Крім того, суд помилково вважав, що ОСОБА_2 звернулась до суду з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку загальної позовної давності. Як стверджує позивач, і таке твердження відповідачем не спростоване, про порушення свого права позивач дізналась лише у липні 2013 року з листа Управління Держземагенства у м. Харкові. Посилання суду на те, що рішення Харківської міської ради від 27 жовтня 2010 року № 307/10 є публічним місцевим нормативним актом, який був оприлюднений в засобах масової інформації, позицію позивача не спростовує, оскільки не можна вважати, що ОСОБА_2 повинна була дізнатися про порушення свого права з газети «Харкьковские известия».

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог.

Підстав для скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди судова колегія не вбачає.

Так, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт спричинення їй моральної шкоди в заявленому розмірі відповідачем ОСОБА_3 Оскільки доводами апеляційної скарги висновок суду в цій частині не спростовується, судова колегія з ним погоджується. Посилання в апеляційній скарзі на те, що неправомірність дій ОСОБА_3, а саме, факт омани, беззаперечно підтверджується постановами Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2008 року та Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року є помилковим.

Враховуючи межі розгляду справи апеляційним судом (ст.303 ЦПК України), судова колегія не переглядає законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу та про зобовязання Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області внести відомості про власника земельної ділянки відповідно до державного акту ХР-35-01-029195 від 22 вересня 1997 року. При цьому судова колегія звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі позивач не просить про задоволення таких вимог, апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення в цій частині. Навпаки позивач посилається на те, що належним способом захисту її порушеного права власника є саме задоволення вимоги про віндикацію, а не визнання незаконним спірного договору, та на те, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Витребувати земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, пров ІІ Ягідний № 7 площею 0,0833 га, що належить н праві власності ОСОБА_2 на підставі Державного акта серії ХР № 35-01-029195, виданого Харківською міською Радою 22 вересня 1997 року, із незаконного володіння ОСОБА_4 та передати її ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір по 275 грн. 60 коп. з кожного.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, повязані з оплатою судового збору за подачу апеляційної скарги, по 303грн. 16 коп. з кожного.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді