Справа № 415/192/17
Провадження № 2/415/427/17
08.06.17року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Коваленко Н.В.,
за участю: секретаря судового засідання Данько Л.С.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання давності володіння рухомим майном, -
До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач ОСОБА_1, із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання давності володіння рухомим майном.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з листопада 2010 року він користується, зі згоди відповідача, автомобілем (мікроавтобус) марки FIAT-IVECO, модель S45-10 ПЕ реєстраційний номер НОМЕР_1. У звязку з тим що позивач користується вказаним автомобілем більше ніж 5 років, то вважає що він набув право власності на транспортний засіб за давністю володіння. Крім позивача транспортним засобом ніхто не користується, речей відповідача та будь яких інших осіб у вищезазначеному транспортному засобі не має, правовстановлюючі документи зберігаються у позивача. На підставі викладеного, позивач змушений звернутись до суду.
Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник позивача в судовому засіданні також позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.
Згідно ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.
Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача, з урахуванням вимог ст. 74 ЦПК України про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_4 зазначив, що він є другом позивача і наразі мешкає у с. Кримське. Спірним автомобілем ОСОБА_1 володіє з жовтня 2010 року. Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що він придбав його у ОСОБА_3 за 1,500 дол. США. Хто такий ОСОБА_3 йому не відомо. Може підтвердити, що позивач постійно одноособово користується спірним транспортним засобом. Наразі позивач мешкає у м. Новодружеськ, а раніше мешкав у с. Кримське, проте у Кримському залишилися проживати його батьки він постійно до них приїздить на спірному транспортному засобі.
Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_5 зазначив, що він також є другом позивача і мешкає у с. Кримське. Йому відомо, що транспортним засобом марки FIAT-IVECO, реєстраційний номер НОМЕР_1, позивач користується з 2010 року . Зі слів ОСОБА_1 йому відомо, що він придбав його у ОСОБА_3 за 1,500 дол. США. Свідок знайомий з ОСОБА_3, вказав, що він мешкає у м. Перевальск. В с. Кримське він його давно не бачив. Може підтвердити, що позивач є єдиним постійним користувачем спірного транспортного засобу. Також зазначив, що позивач мешкає у м. Новодружеськ близько року, а раніше мешкав у с. Кримське, і наразі часто приїздить до с. Кримське до своїх батьків на спірному транспортному засобі.
Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41).
Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести сам позивач згідно ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).
Згідно розяснень які містяться в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови)
Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).
Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.
При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)
Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови)
В ході судового розгляду встановлено, що попереднім власником оскаржуваного транспортного засобу є ОСОБА_3, а отже і відповідачем по справі.
Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Рішення повинно відповідати вимогам статей 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно, відкрито, безперервно користується автомобілем (мікроавтобус) марки FIAT-IVECO, модель S45-10ПЕ реєстраційний номер НОМЕР_1 з 2010 року, тобто більше ніж пять років, осіб, які б заявили свої права на це майно не встановлено, зазначене також достовірно підтверджується показами свідків, які не суперечать один одному. Враховуючи викладене за ним може бути визнано право власності на це рухоме майно за набувальною давністю згідно ч.1 ст. 344 ЦК України.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 224,294, 296 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання давності володіння рухомим майном - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності за набувальною давністю на автомобіль (мікроавтобус) марки FIAT-IVECO, модель S45-10ПЕ реєстраційний номер НОМЕР_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлений 12 червня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко