Справа № 359/2489/17 Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/4739/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 26.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

26 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Глибоцької сільської ради, Департаменту архітектурнобудівельної інспекції в Київській області, ОСОБА_3 про визнання права власності на садовий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на садовий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами по вул. Славутицькій, 61 в селі Глибоке Бориспільського району, посилаючись на те, що в 2013 році вона побудувала вказаний будинок без дозволу на виконання будівельних робіт, без належно затвердженого проекту та на земельній ділянці, що належить на праві власності її дочці ОСОБА_4, тобто вказаний садовий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами є самочинним будівництвом.

20 лютого 2017 року ОСОБА_2 уклала зі ОСОБА_4 договір оренди землі, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала у користування позивача земельну ділянку для обслуговування зведеного садового будинку, що відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації. Право оренди землі зареєстроване відповідно до положень Закону №1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний № 81060579 від 23.02.2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Посилаючись на те, що земельна ділянка, на якій позивач ОСОБА_2 у 2013 році здійснила самочинне будівництво, надана їй власником ділянки ОСОБА_4 під уже збудоване нерухоме майно, позивач на підставі положень ст. 376 ЦК України просила визнати за нею право власності на самочинно збудований нею садовий будинок та надвірні будівлі з господарськими спорудами по вулиці Славутицькій, 61 в селі Глибоке Бориспільського району Київської області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позову.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що згідно копії технічного паспорту на садовий будинок, виготовленого ФОП ОСОБА_5 станом на 22 лютого 2017 року (а.с.14-27, 39-40), в 2013 році був збудований будинок «А-2», гараж «Б» та споруди №1-4 по вул. Славутицькій, 61 в с. Глибоке Бориспільського району Київської області; в 2016 році на цій же земельній ділянці була зведена прибудова «а».

Також встановлено, що земельна ділянка, на якій самочинно побудовані вищевказані об»єкти нерухомого майна, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, Глибоцька сільська рада, на праві власності належить ОСОБА_4 (на даний час ОСОБА_3) О.І. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 липня 2013 року (а.с.10).

20 лютого 2017 року між ОСОБА_4, як орендодавцем, та ОСОБА_2, як орендарем, було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, що належить орендодавцю на праві приватної власності, для ведення садівництва та під зведені на ній орендарем самочинно садовий будинок та господарські споруди (а.с.7-9).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч.ч. 3, 5 цієї ж статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.16 постанови №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.3 цієї ж статті суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.23 постанови №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), при вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку зясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. У необхідних випадках для зясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові.

В матеріалах цивільної справи міститься звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта (а.с.21-27), з якого вбачається, що садовий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами відповідає вимогам надійності та безпечної експлуатації. При цьому у вказаному звіті відсутня інформація про те, що садовий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним нормам та правилам, а також державним стандартам.

Згідно з ч.2 ст.53 ЦПК України як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

Судом при розгляді справи встановлено, що експерт з технічного обстеження будівель та споруд ОСОБА_6, який виконав звіт, не внесений до Державного реєстру атестованих судових експертів, тому він не уповноважений виконувати судові експертизи. В звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта відсутнє попередження ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що вказаний доказ не є висновком експерта, тому не може підтверджувати обставини, зясування яких потребує спеціальних знань.

З журналу судового засідання від 24 липня 2017 року (а.с.74-75) вбачається, що на виконання ч.4 ст.10 ЦПК України суд розяснював представнику позивача ОСОБА_7 право заявити клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, від чого остання відмовилась.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду про ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що здійснене нею самочинне будівництво відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Слід також зазначити, що задоволення позову ОСОБА_2 може призвести до порушення прав інших осіб, оскільки з наявної в справі копії ухвали Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2017 року (а.с.66-68) вбачається, що в період часу з 14 липня 2007 року по 11 травня 2017 року ОСОБА_4 перебувала в шлюбі зі ОСОБА_8, а земельна ділянка, на якій розташований садовий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, була придбана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки 2 липня 2013 року, тобто під час шлюбу, що свідчить про те, що земельна ділянка є обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8 В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_8 надавав ОСОБА_4 письмову згоду на передачу земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 Крім того, 05.10.2017 року на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_8 (а.с.101), в якій він посилався на те, що вищевказана земельна ділянка, дійсно, була придбана під час шлюбу зі ОСОБА_4 разом з побудованим на ній садовим будинком, не введеним в експлуатацію, що спростовує посилання ОСОБА_2 на те, що будинок був побудований нею за особисті кошти. Вищенаведені обставини свідчать про те, що визнання за позивачем права власності на садовий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами порушить права ОСОБА_8, на що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, обґрунтовано звернув увагу.

Враховуючи недоведеність в судовому засіданні того, що спірний будинок побудовано у відповідності до будівельних, архітектурних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також державних стандартів, зважаючи на те, що задоволення позову порушить права іншої особи, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на самочинно побудований садовий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: