Справа № 310/4255/17
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1. Відповідач, який є сином ОСОБА_1, останні два роки зловживає спиртними напоями, в стані алкогольного спяніння ображає позивачку нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, бє її, на зауваження не реагує, забирає із будинку належні позивачці речі, продає їх, а на виручені кошти купує спиртні напої. В звязку із наведеним ОСОБА_1 була вимушена звертатись до правоохоронних органів, відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сімї. Заподіяння позивачці діями відповідача легких тілесних ушкоджень підтверджується відповідними висновками експертів. Таким чином, відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для ОСОБА_1 проживання з ним в одній квартирі. Вжиті до нього заходи попередження не дали позитивних результатів, тому позивачка на підставі ст. 116 ЖК України просила виселити ОСОБА_3 з її квартири без надання іншого жилого приміщення.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що її син, постійно перебуваючи в стані алкогольного спяніння, застосовуючи до неї фізичне насильство, вимагає гроші, які витрачає на алкогольні напої. ОСОБА_3 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сімї. В звязку із такою поведінкою сина ОСОБА_1 не може проживати з сином, тому просила виселити відповідача з належної їй квартири.

Представник позивачки просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити з огляду на наступне. Позивачка є єдиною власницею квартири, в якій на даний момент вона проживає з сином відповідачем по справі. ОСОБА_3 зловживає спиртними напоями, бє позивачку, вимагає у неї гроші на спиртне, в звязку з чим позивачка постійно вимушена звертатися до правоохоронних органів. ОСОБА_1 вже не може терпіти протиправних дій відповідача, тому змушена звернутися до суду з позовом про виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення.

Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що останні 4 роки у нього з матірю, дійсно, відбуваються сварки на ґрунті житлових відносин. На даний час ОСОБА_3 працевлаштувався, не випиває. Не спростовує того факту, що, перебуваючи в стані алкогольного спяніння він піднімав руку на матір, але вона сама провокувала його на такі дії. Вважає, що всі проблеми можна вирішити шляхом обміну житла. Іншого житла відповідач не має, знімати житло в оренду не має можливості в звязку із тяжким матеріальним станом. Просив відмовити в задоволенні позову.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 31 січня 2000 року, реєстровий № 10187, та договором дарування від 26 лютого 2016 року ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2. У казаній квартирі разом з нею проживає її син ОСОБА_3

У відповідності із витягом з ЄРДР № 0004892 за заявою позивачки щодо ОСОБА_3 до ЄРДР було внесено відомості про вчинення останнім кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Згідно з повідомленням про кримінальне правопорушення ОСОБА_3, перебуваючи за місцем свого проживання, в ході раптово виниклого конфлікту завдав потерпілій ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження. Вказане провадження було закрито на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України.

Постановами Бердянського міськрайонного суду від 22 листопада 2016 року та від 21 червня 2017 року ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП в звязку із вчиненням відповідачем насильства в сімї.

Надані позивачкою витяг з кримінального провадження та висновки експерта від 12 жовтня 2016 року № 821, від 08 травня 2017 року № 276 не містять посилань на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 саме ОСОБА_3

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності зі ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Ст. 157 ЖК України передбачено, що членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Тобто, законодавцем передбачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Виходячи зі смислу даної статті, виселення це крайня міра, яка застосовується тільки до винних осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більш таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

В порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують те, що до ОСОБА_3 за систематичне порушення правил співжиття застосовувались заходи запобігання та громадського впливу, і вказані заходи виявились безрезультатними.

Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК України, відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання уповноваженими на те державними органами, та заходів громадського впливу органами самоорганізації населення, повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Враховуючи наведене, суд проходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 116 ЖК України, ст.ст. 10, 15, 60, 208, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4