АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Левенця Б.Б.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1 про виділення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1, в якому просили виділити частки у спільному сумісному майні, виділити кожному порівну по 1/4 частці та визнати за кожним право власності на 1/4 частину спірної квартири.

Вимоги обґрунтовували тим, що квартира була приватизована на всіх членів сім'ї ОСОБА_1, але при цьому їхні частки у спільній сумісній власності визначені не були. У зв'язку з тим, що Подільською районною державною адміністрацією було відмовлено у видачі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру для оформлення права власності на частку кожного з співвласників, в зв'язку з відсутністю письмової згоди всіх співвласників, а колишній чоловік ОСОБА_1 не надає свою згоду на виділення часток, не обґрунтовуючи причини, тому вимушені звернутись до суду з даною заявою.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції задовольнивши вимоги позивача, не правильно визначився з характером спірних правовідносин, не врахував, що позов було подано до неналежного відповідача, порушивши ст.33 ЦПК України, не замінив неналежного відповідача.

Справа № 758/13374/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9589/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини квартири, а третя особа ОСОБА_1 перешкоджає позивачам реалізовувати своє право на володіння та розпорядження належної ім. частки майна.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не правильно встановив виниклі правовідносини між сторонами, не правильно визначився із процесуальним статусом осіб, які беруть участь у справі, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Так, колегією суддів встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної держадміністрації 26 січня 1998 року (а.с.16), квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 (третя особа у справі) та членам його сім'ї: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (позивачі) в рівних частках кожному.

Тобто, дана справа пов'язана з правами та інтересами не тільки позивачів, а і ОСОБА_1, який в даній справі є третьою особою, хоча повинен бути відповідачем.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналізуючи наведені норми права вбачається, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, суд розглядає справи тільки за звернення особи та тільки відносно тієї особи, яку визначив у своєму позові позивач. Позивач же може звернутися за захистом свого права тільки до особи, яка його порушила

В даному випадку, як вказують в своєму позові позивачі, їх права щодо володіння та розпорядження квартирою порушуються ОСОБА_1

Не зважаючи на зазначене, позов було пред'явлено до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, а ОСОБА_1 залучений до справи як третя особа.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що Подільська районна у м. Києві державна адміністрація є неналежним відповідачем по даній справі.

Згідно з п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Оскільки, позивачі звернулися до суду із позовом до неналежного відповідача, суд першої інстанції повинен був роз'яснити їм право на заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі ОСОБА_1 не як третю особу, а як співвідповідача.

Проте, судом першої інстанції не було дотримано вказаних вимог цивільного процесуального законодавства України, що призвело до ухвалення помилкового рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Статтею 303 ЦПК України процесуально визначено межі розгляду справ в апеляційній інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, не має процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки, допущені місцевим судом.

Колегія судді вважає, що суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення про задоволення позову до відповідача Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, яка є неналежним відповідачем у справі про виділення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності на квартиру, яка їй не належить, а тому рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції, в частині застосування норм матеріального права, колегією суддів не перевірялося, в силу положень ст. 303 ЦПК України, оскільки апелянтом таких вимог не заявлялося.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді