АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 633/344/16-ц Головуючий суддя І інстанції Танасевич О. В.
Провадження № 22-ц/790/2961/17 Суддя доповідач Карімова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив встановити факт його постійного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_6, яка померла 12 листопада 2012 року; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 7,10 га, яка розташована на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 709329, виданого 24 вересня 2001 року, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 12 листопада 2012 року; визнати за позивачем право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 3,85 га, що розташована на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_7 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 709443, що успадкувала ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 12 листопада 2012 року.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 29 червня 2002 року помер його батько ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому земельну ділянку площею 3,85 га, яка розташована на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області. Зазначав, що успадкували зазначену земельну ділянку четверо спадкоємців: дружина та троє синів, тобто 1/4 частці кожний. Разом з тим, свідоцтво про право на спадщину ніхто із спадкоємців не отримав. 17 листопада 2012 року померла його матір ОСОБА_6, після її смерті також залишилось спадкове майно земельна ділянка площею 7,10 га, розташована на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області, а також 1/4 частка земельної ділянки, площею 3,85 га, що розташована на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_7

Вказував на те, що на момент смерті його матір фактично проживала разом з ним, у звязку з чим, він не звертався із заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку до нотаріальної контори, а звернувся одразу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та надав всі документи на майно померлої. Проте, нотаріус усно відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з відсутністю документального підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ОСОБА_4 повторно звернувся до нотаріуса з цією ж заявою та 17 лютого 2017 року отримав відповідь, з якої вбачається, що у звязку з пропуском ним строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 та через відсутність доказів спільного проживання з нею на момент відкриття спадщини нотаріус пропонує звернутись до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. На теперішній час постало питання про необхідність встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_6 на момент відкриття спадщини з метою оформлення ним спадкових прав.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 13 березня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом зі спадкодавцем ОСОБА_6, яка померла 12 листопада 2012 року, на час відкриття спадщини за адресою: Харківська область, Чугуївський район, смт. Есхар, вулиця Горького, будинок № 34. В іншій частині позову відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_3, якийпосилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з»ясування обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 та відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржує.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що фактичне проживання спадкодавця ОСОБА_6, яка померла 12 листопада 2012 року разом з ОСОБА_4 за адресою: Харківська область, смт. Емхар, вул. Горького, 34, не дає право ОСОБА_4 бути спадкоємцем, оскільки спадкодавець зареєстрований за іншою адресою. Доказів про наявність тимчасової реєстрації ОСОБА_6 за адресою позивача матеріали справи не містять.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги та те, що ОСОБА_4 не звертався до суду з позовними вимогами про продовження строку для прийняття спадщини.

Перевіривши відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_4 в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 разом зі спадкодавцем ОСОБА_6, яка померла 12 листопада 2012 року, на час відкриття спадщини за адресою: Харківська область, Чугуївський район, смт. Есхар, вулиця Горького, будинок № 34, суд першої інстанцій виходив з доведеності факту проживання позивача разом зі спадкодавцем ОСОБА_6, від якого залежить виникнення його спадкових прав та можливість їхньої подальшої реалізації, тоді як іншого порядку встановлення цього факту, який має юридичне значення, законом не встановлено.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 29 червня 2002 року помер ОСОБА_7

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 3,85 га, розташована на території Новобурлуцької сільської ради, яка належала останньому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 709443 від 24 вересня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 388.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії ЯТ № 627133, виданого 9 грудня 1951 року ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_8, після реєстрації шлюбу остання змінила прізвище з «Кормілець» на «Корнейко».

Від шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 мали трьох синів: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3

За відомостями, що містяться в довідці № 112 від 16 лютого 2017 року, ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала з 11 листопада 1978 року разом з ОСОБА_7 за адресою: Харківська область, Печенізький район, село Новий Бурлук, вулиця Гагаріна, будинок 51.

За інформацією, наданою Печенізькою державною нотаріальною конторою Харківської області в листі № 17/01-16 від 27 січня 2017 року, після смерті ОСОБА_7, померлого 29 червня 2002 року, було заведено спадкову справу № 194/2002 на підставі заяв від 11 грудня 2002 року при прийняття спадщини за законом від ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 709329 від 24 вересня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 387, земельна ділянка площею 7,10 га, що розташована на території Новобурлуцької сільської ради, на підставі рішення виконавчого комітету Новобурлуцької сільської ради народних депутатів № 60 від 10 липня 2001 року була передана у приватну власність ОСОБА_6

17 листопада 2012 року ОСОБА_6 померла.

Згідно листа ОСОБА_9 державної нотаріальної контори Харківської області № 355/01-16 від 25 січня 2017 року після смерті ОСОБА_6, померлої 17 листопада 2012 року, заведено спадкову справу № 86/2013 на підставі заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом від 11 лютого 2013 року. Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Заповіт ОСОБА_6 не складала.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_9 державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 17 листопада 2012 року.

ОСОБА_9 державної нотаріальної контори Харківської області № 808/02-17 від 17 лютого 2017 року позивачеві розяснено, що ним пропущено строк подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка померла 17 листопада 2012 року, встановлений статтею 1270 ЦК України, у звязку з чим, запропоновано звернутись до суду з позовом про визначення йому додаткового строку для вчинення цієї дії.

Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, законодавець встановив дві вимоги, виконання яких є необхідним для для прийняття спадщини, в порядку вимог ст.1268 ЦК України, а саме, факт постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та відсутність заяви про відмову від неї.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживанняв Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов»язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибутння до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутись до органу раєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов»язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, забов»язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Як вбачається з довідки Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 661 від 20 жовтня 2016 року станом на 17 листопада 2012 року ОСОБА_6 фактично проживала без реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з сином ОСОБА_4

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що факт проживання ОСОБА_6 разом з сином ОСОБА_4 за його адресою реєстрації є достатньою підставою для визнання його таким, що прийняв спадщину, оскільки законодавець пов»язує прийняття спадщини саме з місцем реєстрації спадкодавця, тому спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину лише у випадку, якщо він проживав разом із спадкодавцем саме за адресою реєстрації спадкодавця.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 не проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_6 за адресою її реєстрації, а саме: Харківська область, Печенізький район, село Новий Бурлук, вулиця Гагаріна, будинок 51, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є необґрунтованим та ухваленим з неправильним тлумаченням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення в оскаржуваній частині нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В іншій частині - відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом - рішення суду першої інстанції не оскаржене і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13 березня 2017 року в оскаржуваній частині скасувати.

Відмовити в задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: