Справа № 522/566/17
Провадження № 2/522/7378/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недобросовісним спадкоємцем та усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 12.01.2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, за яким просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_2, згідно з яким їй належить 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_2 недобросовісним спадкоємцем її колишнього чоловіка ОСОБА_3 та усунути її від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_1, померлого 14.03.2014 року.

В обґрунтування позову зазначив, що його батько ОСОБА_3 помер 14.03.2014 року, після його смерті відкрилась спадщина, зокрема, на майнові права на квартиру, розміщену за адресою: АДРЕСА_1. Зазначив, що він та відповідачка як спадкоємці першої черги отримали свідоцтва на спадщину, зокрема, ОСОБА_2 отримала свідоцтво №НАК 773397 від 07.04.2015 року, згідно до якого отримала у порядку спадкування 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1. Вказував, що йому нещодавно стало відомо, що його покійний батько за свого життя мав намір скласти заповіт, згідно якого відповідачка не мала бути його потенційним спадкоємцем, і тому вона перешкоджала ОСОБА_4 у складанні такого заповіту. Вважає, що через свої дії, які виражались у перешкоджанні спадкодавцю скласти заповіт з корисних мотивів, відповідачка ОСОБА_2 є недобросовісним спадкоємцем та має бути усунута від права на спадщину.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 (по довіреності від 16.10.2015 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити. У минулих судових засіданнях додатково пояснив, що ОСОБА_3 був рідним батьком позивача та помер 14.03.2014 року. Заповіту не було, тому спадкування відбувалось за законом. Позивач, як син померлого, та відповідачка, як колишня дружина померлого, стали спадкоємцями першої черги та отримали свідоцтва про право на спадщину, кожний, на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1. Проте, пізніше позивачу стало відомо, що його батько мав намір скласти заповіт, за яким бажав залишити всю квартиру на його користь. Батько неодноразово озвучував це родичам. Вказував, що це стало відомо позивачу у 2015 році в ході сімейних розмов і спілкувань між членами родини. Зясувалось, що відповідачка відмовляла ОСОБА_3 від складання заповіту, обіцяла, що не буде приймати спадщину та залишить усю квартиру позивачу, проте все ж таки прийняла спадщину. Зі слів представника, позивач вважає, що батько мав твердий намір залишити квартиру йому у спадок, про що було відомо відповідачці і вона, знаючи волю померлого, відмовила його скласти заповіт. Тому з підстав п.2 ст. 1224 ЦК України (умисне перешкоджання у складанні заповіту) просили визнати відповідачку недобросовісним спадкоємцем. При цьому, зазначив, що до оформлення свідоцтва на спадщину позивачу не було відомо про ці обставини та за життя батька позивач не знав про такі його наміри та волю батька. Пояснити, як часто позивач спілкувався з батьком та чи приймав участь ОСОБА_6 у поховані батька, представник позивача не зміг, проте вказав, що у них були теплі стосунки та вони ходили один до одного у гості. На запитання суду зазначив, що за життя батька між ними не було розмов про те, кому залишиться квартира, проте померлий озвучував свою волю іншим родичам.

Представник відповідачки ОСОБА_7 (по ордеру серії ОД №023237 від 18.09.2017 року) у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_6 не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що відповідачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 31.03.1977 року, вони жили разом у спірній квартирі та жодних розмов щодо складання заповіту не було; зі слів довірителя ОСОБА_3 бажав залишити квартиру у рівних частках і дружині, і сину. Померлий був у розумі та сам міг приймати своє рішення: у нього було і час, і можливість для цього. При цьому, ніяких перешкод з боку відповідачки не було. Зазначила, що жодний зі свідків не довів факту умисного перешкоджання з боку відповідачки скласти ОСОБА_3 заповіт, на нього ніхто не міг вплинути, це була його воля щодо спадкування квартири між сторонами у рівних частках. Вважає, що відповідачка прийняла спадщину у відповідності до закону та підстав для задоволення позову немає.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, з урахуванням пояснень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, помер 14 березня 2014 року, про що відділом ДРАЦС у м. Одесі РС ОМУЮ зроблено актовий запис №2872 та видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №374392 (а.с.4).

Суд вбачає, що позивач був рідним сином померлого, а відповідачка ОСОБА_2 другою дружиною померлого (свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ЖД №379851 від 31.03.1977 року).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до якої увійшла квартира №14 по вул.. Французький бульвар. 15, у м. Одесі, яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 19.07.1993 року. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ» 16.08.1993 року, записано в реєстрову книгу за номером 705 стор. 50 кн. 41пр.

Приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_11 було заведено спадкову справу №5/2014.

Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст. 1222 ЦК України).

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

04 квітня 2015 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_11 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцями майна ОСОБА_3 стали його дружина ОСОБА_2 та його син ОСОБА_6.

Згідно даного свідоцтва, зареєстрованого в реєстрі за №790, сторони успадкували по 1/2 частини квартири №14, що розташована за адресою: м. Одеса, бульвар Французький. 15.

Право приватної спільної часткової власності на 1/2 частки квартир №14 по Бульвар Французький, 15, у м. Одесі, було зареєстровано за ОСОБА_2 07.04.2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36031481 від 07.04.2015 року (а.с.6).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_6 мотивував його тим, що він дізнався, що батько мав намір скласти заповіт на його користь, проте відповідачка перешкоджала йому у цьому. При цьому особисто йому про такі наміри батько за життя не повідомляв.

Підставою для усунення від спадкування за нормою ст. 1224 ЦК є відповідно до частини 2 вказаної статті - умисне перешкоджання особою спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт, що сприяло виникненню права на спадкування у цієї особи чи в інших осіб або сприяло збільшенню їхньої частки у спадщині.

Зазначені у частинах 1, 2 ст. 1224 ЦК незаконні дії повинні здійснені умисно.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що вона є колишньою дружиною ОСОБА_3, перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 1962 року по 1968 рік, в період шлюбу у них народився син позивач по справі (1963 року), весь цей час вони мешкали з батьками ОСОБА_3. Вказувала, що після розірвання шлюбу, ще коли позивачі був малолітнім, вони підтримували відносини з питань виховання сина, та її колишній чоловік допомагав їй матеріально, вони часто зустрічались. Свідок бувала у них дома у присутності відповідачки, з відповідачкою у неї також були добрі стосунки. Свідок посилалась на те, що свекруха (мати померлого) казала, що спірну квартиру має успадкувати їх син позивач, а померлий ОСОБА_3 казав, що складе заповіт на користь позивача, оскільки бажав, щоб у майбутньому квартира залишилась онуку. Проте, коли позивач прийшов до квартири на кануні смерті ОСОБА_3, його звідти вигнали, так як там була його дружина з нотаріусом. Спочатку відповідачка казала, що не претендує на квартиру, а під час поховання вони про це не спілкувались, оскільки ОСОБА_2 казала, що їм ділити нема чого, проте все ж таки вступила у спадщину. На теперішній час відповідачка не впускає у квартиру позивача до квартири. При цьому, свідку невідомо, чи заважала відповідачка скласти ОСОБА_3 заповіт.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 (позивач по справі) є її чоловіком. Її покійний свекор ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, помер два роки тому. За життя у нього був один син (позивач) та один онук, та ОСОБА_3 завжди казав, що квартиру залишить тільки сину. У них були добрі стосунки з відповідачкою, вони часто їздили у гості, та відповідачка казала свідку, що існує заповіт на Колю (позивача), щоб у подальшому він залишив квартиру на користь свого сина (онука), проте вона буде користуватися квартирою. Свідку відомо, що десь 2-3 роки тому онук приходив до діда, тоді останній розмовляв з нотаріусом у присутності відповідачки, пізніше дід пояснив онуку, що вирішував питання щодо спадкування, проте заповіт так і не склали з невідомих причин. Свідок вказала, що сама особисто багато разів чула про те, що ОСОБА_3 збирався залишити квартиру позивачу і це було у присутності їй сусідів і родичів, коли ОСОБА_3м. приїжджав до них. У свою чергу, відповідачка завжди казала, що не буде вступати у спадщину, тому її дії всіх здивували.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що їй було відомо, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, має залишитись ОСОБА_6, який є її другом з дитинства; ще бабуся позивача бажала, щоб квартира залишилась ОСОБА_6, свідок це особисто чула від бабусі. Зазначила, що позивач проживав у цій квартирі поки навчався в університеті, тепер там мешкає друга дружина ОСОБА_3 ОСОБА_2. Свідок познайомилась з відповідачкою, коли вона разом з померлим ОСОБА_3 приходили до бабусі свідка, десь років 8 тому. Вважає, що квартира мала залишись позивачу та їй за життя про це говорив ОСОБА_3. При зустрічі свідка зі спадкодавцем у дворі, останній казав їй, що вони підуть з ОСОБА_2 (відповідачкою) до нотаріальної контори складати заповіт. На думку свідка, що якщо заповіт не складено, то відповідачка чинила перешкоди у його складенні. Зі слів сусідки Люди (вже яка померла) свідку відомо, що між відповідачкою та померлим були сварки з приводу того, що останній бажав все залишити на користь сина.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, суд не приймає до уваги свідчення свідків, оскільки показання останніх не свідчать про здійснення відповідачкою будь-яких дій, направлених на умисне перешкоджання ОСОБА_3 скласти заповіт на користь сина. Свідками та позивачем не наведено жодних обґрунтованих тверджень, які б свідчили про факт умисного перешкоджання відповідачкою у складанні заповіту спадкодавцем. Крім того, більшість свідків є родичами позивача, які мають зацікавленість у задоволенні позову.

За розглядом справи, з матеріалів справи судом також не встановлено даних обставин, а позивачем не представлено до суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав свого позову. З боку позивача суду не наведено, яким чином та якими діями відповідачка нібито умисно перешкоджала ОСОБА_3 скласти заповіт та чи взагалі про такий намір померлого.

Навпаки, з пояснень представника позивача, судом встановлено, між позивачем та його батьком (за життя останнього) не було жодних розмов стосовно того, кому у подальшому залишиться квартира. Крім того, на момент видачі свідоцтва про право на спадщину (у 2015 року) жодних спорів між сторонами не виникло.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, на підставі викладеного, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 у звязку з необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 16, 203, 215, 218, 1216, 1218, 1220,1223,ч.2 ст.1224, 1226, 1258, 1261, 1301 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 10, 15, 57, 60, 61, 88, 209, 213-215, 218, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недобросовісним спадкоємцем та усунення від права на спадкування, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.