20 листопада 2017 року
Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,
з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, -
ОСОБА_2 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, в якому просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру № 83 у будинку № 14 на вулиці Андрія Мельника в місті Рівне.
Позивач ОСОБА_2 подала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю і просить суд розгляд справи проводити без її участі.
Представник позивача адвокат ОСОБА_4 подала суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі позивача та представника позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Заперечення проти позову не подав, про причини неявки суд не повідомив.
Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому позов підлягає задоволенню повністю.
Судом встановлено, що 17 листопада 1992 року позивачу ОСОБА_2 (на той час, до укладання шлюбу, - Лукяник), як члену житлово-будівельного кооперативу «Ровно», створення якого затверджено рішенням Рівненського міськвиконкому за № 301 від 14 серпня 1990 року, було видано ордер № 14 на склад сімї одна особа на однокімнатну квартиру № 83 у будинку № 14 на вулиці Якіра (на теперішній час вулиця ОСОБА_5) в місті Рівне на підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Ровно» від 08 жовтня 1992 року, затвердженого рішенням виконкому міської Ради народних депутатів міста Рівного від 12 листопада 1992 року № 1352-р.
В період з 04 жовтня 1990 року по 12 травня 1993 року вказана кооперативна квартира була повністю викуплена позивачем, що підтверджується квитанціями на її імя та довідкою житлово-будівельного кооперативу «Ровно» від 07 листопада 2012 року № 8.
Разом з тим, на час виникнення у позивача права власності, чинне на той час законодавство не передбачало обовязку власника здійснювати реєстрацію права власності, яке виникло лише з 01 січня 2004 року у звязку із набуттям чинності новим Цивільним кодексом України та прийняттям 01 липня 2004 року Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Судом також встановлено, що 10 березня 2000 року позивач зареєструвала шлюб із відповідачем ОСОБА_3, про що свідчить свідоцтво про одруження серії І-ГЮ № 030460, видане 10 березня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану міста Рівне.
Таким чином, майно, яке було набуте позивачем до шлюбу, було зареєстроване за нею на праві власності під час шлюбу.
Як зазначає у своїй позовній заяві ОСОБА_2, на її звернення до нотаріуса про можливість укладання цивільно-правових угод щодо вказаної квартири їй було розяснено, що у такій ситуації вона не зможе розпорядитися квартирою без згоди свого чоловіка, оскільки реєстрація права власності проведена під час шлюбу, або вона має надати нотаріусу рішення суду про визнання квартири її особистою приватною власністю. На даний час її чоловік не визнає, що квартира є її особистою власністю.
У звязку з наведеним ОСОБА_2 змушена звертатися до суду за захистом права особистої приватної власності на квартиру, оскільки у неї є перешкоди у реалізації правомочностей власника.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно положень пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 15 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ, чинного на час виникнення у позивача права власності на квартиру, було встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
За змістом частини першої статті 17 Закону України «Про власність», кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.
Відповідно до частини другої статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.
Частиною третьою статті 384 ЦК України передбачено, що у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.
Як встановлено судом, з моменту проведення кінцевого розрахунку за квартиру - з травня 1993 року, тобто до укладення шлюбу, позивач набула право власності на квартиру № 83 у будинку № 14 на вулиці ОСОБА_5 (колишня вулиця Якіра) в місті Рівне і спільні кошти подружжя на внесення паю не сплачувалися.
Таким чином, незважаючи на реєстрацію права власності на квартиру під час шлюбу, ця квартира не є спільною власністю подружжя, оскільки придбана до шлюбу та за особисті кошти позивача, а тому і належить позивачу особисто, тобто є його особистою приватною власністю.
Відповідно до розяснень, наведених у підпункті «б» пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав.
Як розяснено у підпункті «б» пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.
Оцінюючи досліджені по справі докази в їх сукупності та враховуючи встановлені на їх підставі обставини, суд прийшов до висновку, що квартира № 83 у будинку № 14 на вулиці Андрія Мельника в місті Рівне є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2
Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 18 грудня 2013 року (справа № 6-138цс13).
Керуючись ст.ст.10,11,60,212,214,215,223,224,225,226,233,292,294 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 задовольнити повнiстю.
Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру № 83 у будинку № 14 на вулиці Андрія Мельника в місті Рівне.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 700 (сімсот) гривень 00 копійок, що складаються з судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Куцоконь Ю.П.