Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 324/1730/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Іванченко М.В.
Провадження № 22-ц/778/2331/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Полякова 0.3.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на х/г частину житлового будинку.

У позовній заяві зазначила, що з 28.06.1995 року по 20.04.2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

За період перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Червона, 59, що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.08.2004 року, а також її заявою про надання згоди на укладення ОСОБА_7 вказаного договору купівлі-продажу.

28.05.2008 року ОСОБА_7 помер. Спадкоємцями його за законом є мати ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 ОСОБА_5 через відсутність у позивача правових документів не визнає її право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. .

Державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок вцілому, що підтверджується відповідною постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.07.2015 року.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Червона, 59, загальною площею 43,1 кв.м (саман обкл. цеглою, житловою площею 23,5 кв.м, позначений на плані літерою «А») з усіма будівлями і спорудами, що розташовані разом з будинком на земельній ділянці площею 500 кв.м, а саме: а - веранда, а - ґанок, а - козирок, Б - літня кухня, саман обкл. цеглою, Б - погріб, цегла, Е -вбиральня - душ, цегла, В - басейн, 1 - паркан, І - брукування.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню1 не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,якщо визнає,що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи 28.06.1995 року позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження серії 1-ЖС №087914, виданим 21.11.2002 року відділом РАГС Пологівського району Запорізької області.

20.04.2006 року відділом РАЦС Пологівського РУЮ Запорізької області було вчинено актовий запис №40 про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЖС №016578, виданим 20.04.2006 року відділом РАЦС Пологівського РУЮ Запорізької області.

За період шлюбу 21.08.2004 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10 (продавці) з однієї сторони та ОСОБА_7 (покупець) з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: м. Пологи, вул.Червона, 59, який посвідчено 21.08.2004 року ОСОБА_11, приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області, та зареєстровано в реєстрі за №1877. 21.08.2004 року ОСОБА_11, приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області, посвідчено та зареєстровано в реєстрі під №1876 заяву позивача ОСОБА_3, в якій вона зазначає, що знає про намір свого чоловіка ОСОБА_7 та не заперечує проти придбання житлового будинку, що знаходиться в м. Пологи вул.Червона, 59, по ціні та на умовах на її розсуд.

28.05.2008 року помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії 1-ЖС №109967, виданим 05.06.2008 року відділом РАЦС Пологівського РУЮ Запорізької області, після його смерті відкрилась спадщина, на яку за законом мають право його мати відповідач ОСОБА_5 та син відповідач ОСОБА_12

Відповідно до ч.І та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.І, ч.2 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Разом з тим відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

За змістом вказаної норми, важливим є визначення моменту, коли особа дізналась про своє порушене право.

Розглянувши справу ,суд першої інстанції обґрунтовано визначився ,що за життя ОСОБА_7 спору щодо користування і розпорядження спірним будинком, в якому на момент як на момент розірвання шлюбу, так і на момент смерті її колишнього чоловіка, проживала та була зареєстрована його колишня дружина позивач ОСОБА_3, не було. Будь-яких перешкод з його боку у здійсненні правомочностей користування та володіння будинком для позивача не вчинялося. Тому підстав для відліку строку позовної давності з часу розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не мається.

Такі порушення для позивача її права на частку у спільному майні подружжя виникли саме з моменту смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_7, яка Застала 28.05.2008 року, оскільки реєстрація за померлим всього спірного будинку призводила до його включення до спадкової маси вцілому, що було зроблено в тому числі і самим позивачем. Тому, позивачем, яка подала позов до суду 20.10.2016 року, тобто після спливу восьми років після того, як вона дізналася про порушення свого права, строк позовної давності для захисту своїх майнових прав щодо частки у спільному майні подружжя, було пропущено, поновити його вона не просить.

Окрім цього звертаючись до Пологівської державної нотаріальної контори Запорізької області із завою про прийняття від імені малолітнього сина за законом всієї спадщини, яка залишилася після смерті 28.05.2008 року її колишнього чоловіка ОСОБА_7, позивач самостійно визначила належність спірного житлового будинку померлому, включивши весь будинок до складу спадкового майна і не зазначаючи про свої права на нього як об'єкт спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачем ОСОБА_5 в своїх письмових запереченнях проти позову заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Недоречними є посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування в даному випадку вимог ст.392 ЦК України ,так як відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого чуду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст.307,308,317 ЦПК України колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2017 року у цій справі - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальни справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: