АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_6 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 57 250 доларів США, що на час виникнення боргу було еквівалентно 1 348 639,45 грн.; три проценти річних у розмірі 14 188,42 грн.; інфляційні нарахування у розмірі 381 664,96 грн., що разом становить 1 744 492,83 грн., а також відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 10.08.2011 між сторонами було укладено договір про спільну діяльність, за яким учасники зобов'язались спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону, а саме: створення перукарського салону «ІНФОРМАЦІЯ_1», з метою подальшого його функціонування в складі ТОВ «Навчальний центр «ЕРТЕ-КЬЮБ», у якому відповідач є як засновником, так і креативним директором.

Договір про спільну діяльність між позивачем та відповідачем, як зазначав позивач, укладався у декілька етапів у письмовій формі, шляхом фіксування у кількох документах, у вигляді електронного, та інших технічних засобів зв'язку, якими сторони обмінювались щодо умов та виконання цього договору, а також електронними переказами позивачем на банківський рахунок грошових коштів та їх прийняття відповідачем, що у кінцевому результаті вказувало на той факт, що воля сторін була виражена внаслідок вказаних дій.

Позивач був одружений із сестрою відповідача ОСОБА_5, а тому у зв'язку із наявністю таких родинних відносин, ОСОБА_6 погодився на фінансування та комплектування їх сумісного проекту - відкриття салону «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1, на умовах їх сумісної діяльності.

В якості початкової основної умови такої сумісної діяльності стало те, що 30% від доходів вказаного салону ОСОБА_7 повинен був віддавати безпосередньо його дружині ОСОБА_5, яка є сестрою відповідача. Для виконання цього спільного проекту позивач перерахував відповідачу відповідні грошові суми по банківським документам. Загальна сума вкладених інвестицій у їх сумісну діяльність склала 57 250 доларів США. Вказані кошти були отримані відповідачем, проте до часу звернення до суду із позовом - не повернуті.

Позивач вважав, що між сторонами у належний спосіб було досягнуто згоди про укладення правочину згідно з умовами ч. 1 ст. 207 ЦК України, оскільки вказане підтверджується протоколом огляду смартфону, на якому міститься переписка між сторонами. Окрім того, позивач, відправляючи гроші через банк, підписав свою згоду на відправлення вказаних коштів, що і є підтвердженням підписання такого договору про спільну діяльність з боку позивача, а відповідач, отримуючи в рамках угоди про спільну діяльність вказані гроші у банківській установі, також зробив свій підпис, що в свою чергу є підтвердженням і фактом підписання сторонами вказаного правочину.

У серпні 2014 року між сторонами досягнуто усних домовленостей про припинення сумісної діяльності та направлено вимогу про повернення боргу, який відповідачем не повернуто і позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав (Т.1, а.с. 2-11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.10.2017 у задоволенні позову відмовлено (Т.2, а.с. 125-131).

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, надав невірну оцінку наявним у справі доказам і висновки суду не відповідають обставинам справи. Також вказує, що суд вийшов за межі позовних вимог, не встановив які правовідносини виникли між сторонами, порушив принцип рівності сторін та не врахував, що у справі немає жодного доказу з боку відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивач перераховував відповідачу грошові кошти по наступним банківським документам:

REF: 6226RT100014 від 07/06/2011 р. на суму - 6000 USD - отримувач ОСОБА_7 (ОСОБА_7)

REF: 6226RT100016 від 10/06/2011 р. на суму - 5000 USD - отримувач ОСОБА_7 (ОСОБА_7)

REF: 6226RT100019 від 17/06/2011 p. на суму - 5000 USD - отримувач ОСОБА_7 (ОСОБА_7)

REF: 6226RT100019 від 21/06/2011 р. на суму - 10000 USD - отримувач ОСОБА_7 (ОСОБА_7)

REF: 6226RT100020 від 05/07/2011 p. на суму - 2500 USD - отримувач ОСОБА_7 (ОСОБА_7)

REF: 6226RT100023 від 25/07/2011 р. на суму - 2000 USD - отримувач ОСОБА_7 (ОСОБА_7)

REF: 6226RT100025 від 10/08/2011 p. на суму - 6000 USD - отримувач ОСОБА_7 (ОСОБА_7) (Т.1, a.c. 12-24).

Крім цього, позивач вказував, що надав відповідачу 7 000 доларів США готівкою, а також придбав у Туреччині та відправив за свій рахунок в Одесу на ім'я відповідача меблі в перукарський салон на суму 11 060 Євро (8 060 Євро - вартість меблів + 3 000 Євро - транспортування) (Т.1, а.с. 26, 27).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказував на наявність укладеного між сторонами договору про спільну діяльність без створення юридичної особи та його невиконання відповідачем та, як наслідок, наявність у відповідача обов'язку повернути позивачу одержані за договором грошові кошти.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 ст. 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У відповідності з вимогами частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 208 ЦК України закріплено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Водночас, статтею 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Отже, укладення договору має місце, якщо зі змісту документів можливо встановити виражений намір особи укласти конкретний договір та розуміння цією особою своїх зобов'язань у разі прийняття її пропозиції іншою особою; істотні умови майбутнього договору; адресата (адресатів) відповідної пропозиції; прийняття пропозиції на запропонованих умовах другою стороною або вчинення нею в межах строку для відповіді на оферту дій відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо).

Також, укладення договору має місце, якщо документи, якими обмінялись сторони, містять інформацію, яка за своїм змістом відповідає пропозиції однієї сторони укласти певний договір на визначених умовах, та інформацію щодо прийняття такої пропозиції другою стороною або свідчать про вчинення нею дій, що підтверджують прийняття такої пропозиції, і тоді договір між сторонами вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України імперативно встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та вірно застосувавши норми права, які регулюють виниклі спірні правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про відсутність належних законних підстав вважати, що між сторонами був укладений договір про спільну діяльність з відповідними погодженими сторонами зобов'язаннями за ним.

Статтею 15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право звернутися на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до вимог ст. 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вказані вимоги процесуального закону та аналізуючи наявні у справі докази, слід дійти однозначного висновку про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт укладення між сторонами договору про спільну діяльність, оскільки, як вірно вказано судом першої інстанції, жодним із наданих суду документів не підтверджується досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов цього договору, а також направлення хоча б однією із цих сторін пропозиції щодо укладення договору, та надання іншою стороною прийняття такої пропозиції.

Суд також обґрунтовано вказав на те, що надані стороною позивача платіжні документи підтверджують лише факт перерахування коштів відповідачу, проте не підтверджують укладення між сторонами договору про спільну діяльність. Більш того, такі платіжні доручення не містять призначення платежу щодо їх перерахування на виконання будь-якого договору. Придбання позивачем меблів і їх транспортування в Україну на ім'я відповідача також жодним чином не свідчить про будь-які домовленості сторін і їх зобов'язання одна перед одною.

Крім цього, суд також надав оцінку переписці за допомоги електронного технічного засобу зв'язку (спеціальної комунікаційної програми «WhatsApp»), яка зафіксована в протоколі огляду смартфону позивача, який був здійснений турецькім адвокатом ОСОБА_12, у присутності понятих, та з застосуванням відеозапису вказаного огляду смартфону, обґрунтовано зазначивши, що така переписка не може слугувати доказом наявності між сторонами укладеного договору про спільну діяльність, оскільки відбувалася вже після періоду нібито укладення між сторонами договору про спільну діяльність 10.08.2011.

Більш того, слід зазначити, що суд, сприявши сторонам у всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України, за клопотанням позивача призначив у справі судову психологічну експертизу, однак оцінивши зміст і висновки експерта, правомірно не прийняв його як належний доказ укладення між сторонами договору про спільну діяльність.

Судом також за клопотанням позивача було допитано свідка, проте його покази не є допустимим доказом на підтвердженням укладення між сторонами договору про спільну діяльність, що узгоджується з вимогами закону. До того ж Пленум Верховного Суду України в пункті 12 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснив, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

З вищенаведеного вбачається, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясував обставини, що мають значення для справи, надання невірної оцінки наявним у справі доказам є необґрунтованими, оскільки судом в повній мірі дотримано вимог процесуального закону при розгляді та вирішення даної справи. Твердження апелянта про однобічність розгляду також не відповідають матеріалам справи і не узгоджуються з процесом розгляду справи в цілому. Так, хід розгляду справи свідчить про те, що суд застосовуючи всі процесуальні заходи сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і свої висновки, за наслідком оцінки всіх доказів у їх сукупності, мотивовано виклав у судовому рішенні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд вийшов за межі позовних вимог і не встановив які правовідносини виникли між сторонами, також не відповідає дійсності, оскільки суд розглянув справу саме в межах заявлених позивачем вимог і відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів вказав на їх безпідставність з огляду на відсутність правових підстав для їх стягнення (відсутність укладеного між сторонами договору про спільну діяльність і, як наслідок, відсутність у відповідача зобов'язання з повернення коштів).

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва