АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 654/1261/17 Головуючий в І інстанції: Бойко В.П.
Провадження №22-ц/791/1205/17 Доповідач: Радченко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В.,

Колісниченка А.Г.

секретар Рябченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальність «Споживчий центр» на заочне рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальність «Споживчий центр» про захист прав споживача та визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_2звернувся до суду з позовом посилаючись на те, що 26.01.2016 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №26.01.2016-000000455, за яким відповідач надав позивачу кредит в сумі 2500 грн на строк 14 днів із терміном повернення кредиту 08.02.2016 року. Плата за користування кредитом склала 700 гривень за 14 календарних днів. Умови кредитного договору порушують безліч норм законодавства. Зокрема, кредитодавець не надав споживачеві повну інформацію про кредитну послугу, не надав достатньо часу для ознайомлення із умовами договору, які є несправедливими. Договір містить дрібний шрифт, який неможливо розібрати. Відповідач скористався необізнаністю позивача та схилив до підписання договору. Окрім того, кредитний договір містить норми щодо пені за прострочення повернення кредиту та за прострочку повернення плати за користування кредитом, що суперечить законодавству, оскільки на позивача покладено подвійну санкцію за порушення зобов'язання. Також, відповідач невірно розрахував пеню, істотно збільшивши її розмір. Сам договір є фактично одностороннім в питаннях відповідальності. В договорі міститься норма щодо третейських судів, яка на момент укладення договору не відносилась до справ у сфері захисту прав споживачів. Також порушено норми щодо захисту персональних даних. Посилаючись на наведене, просив визнати спірний договір недійсним.

Заочним рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 року позов задоволено частково.Визнано недійсними пункти кредитного договору №26.01.2016-000000455 від 26.01.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ Споживчий центр, а саме пункт 2 частини першої пункту 5.4 Договору, розділ 10 Кредитного договору в цілому та п.9.4 Кредитного договору в частині безвідкличності згоди на обробку персональних даних.

Не погоджуючись з рішення суду, ТОВ «Споживчий центр» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення в частині задоволення позовних вимог скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В письмових запереченнях, які надійшли на адресу суду, ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26.01.2016 року між ОСОБА_2. та ТОВ «Споживчий центр» було укладено кредитний договір №26.01.2016-000000455, за яким відповідач надав позивачу кредит в сумі 2500 гривень на строк 14 днів із терміном повернення кредиту 08.02.2016 року. Плата за користування кредитом 700 гривень за 14 календарних днів(т.2 а.с.19).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним п.5.4 спірного договору, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний пункт договору суперечить нормам діючого законодавства, оскільки передбачає подвійну відповідальність боржника за невиконання одного й того ж зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Так, відповідно до п.5.4 укладеного між сторонами договору, у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником кредитних зобов'язань, Кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання, а саме: - за прострочку повернення кредиту - пеню з розрахунку 2% за кожен день прострочення платежу; - за прострочку повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2% за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов 'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. З ст. 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно з ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги п. 5.4 кредитного договору є несправедливими, оскільки за умови нарахування пені за прострочку повернення кредиту та за прострочку повернення плати за користування кредитом на позивача покладається подвійна цивільно-правова відповідальність одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що неповернення кредиту та несплата плати за користування ним - це два різні порушення договору, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Так, згідно п.1.1. Кредитного договору Кредитор на підставі цього Договору надає, а Позичальник отримує кредит на таких умовах:сума кредиту: 2500 грн; строк кредиту: 14 календарних днів; термін повернення кредиту: до 08.02.2016 (включно).

Пункт 1.2.Повернення кредиту та внесення плати за користування кредитом здійснюється Позичальником в строки, передбачені цим Договором.

Відповідно п.4.1. Кредитного договору позичальник зобов'язується використати кредит на зазначені в Договорі цілі і забезпечити своєчасне повернення кредитних коштів та плати за користування ними шляхом внесення в касу Кредитора готівкою або перерахування на рахунок Кредитора в такі строки: а) повернення кредиту до 08.02.2016; б)плату за користування кредитом - в день повернення кредиту або в дату, якою дія договору була пролонгована, в)штрафні санкції, які можуть бути нараховані Кредитором за несвоєчасне виконання зобов'язань за цим Договором, - негайно, з моменту пред'явлення Кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.

Тобто фактично кінцеве повернення кредиту та плата за його користування здійснюється одночасно і не може бути відокремлене одне від одного.

Проте, згідно п.5.4 Договору, фактично, за нездійснення повного розрахунку по кредиту, позивач за договором двічі притягається до відповідальності, за прострочку повернення кредиту та за прострочку повернення плати за користування кредитом, щосвідчить про недотримання положень, закріплених устатті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розділ 10 Кредитного договору суперечить нормам Закону України «Про третейські суди» в редакції що діяла на момент укладання договору, оскільки відповідно до пункту 14 ч.1 ст.6 вказаного Закону Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому вимоги в цій частині є обґрунтованими.

Так розділом 10 вищевказаного договору сторонами було визначено третейське застереження, відповідно до якого всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору становлять предмет спору та підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції на момент виникнення правовідносин), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Такий правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 20 травня 2015 року в справі №6-64цс15, від 02 вересня 2015 року в справі №6-856цс15, від 11 листопада 2015 року в справі №6-187цс15.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що Кредитний договір не є договором про надання споживчого кредиту, оскільки кредит видавався на всі законні цілі, а не на придбання продукції, тому на нього не розповсюджується норма п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди».

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені в Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Так, відповідно до п. 1.1 умов договору: Вид кредиту: фінансовий кредит.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», фінансовий кредит - це «кошти, які надаються банком-резидентом або нерезидентом, кваліфікованим як банківська установа згідно із законодавством країни перебування нерезидента, або резидентами і нерезидентами, які мають статус небанківських фінансових установ, згідно з відповідним законодавством, а також іноземними урядами або його офіційними агентствами чи міжнародними фінансовими організаціями та іншими кредиторами-нерезидентами в позику юридичній або фізичній особі на визначений строк, для цільового використання та під процент. Правила надання фінансових кредитів встановлюються Національним банком України (стосовно банківських кредитів), а також Кабінетом Міністрів України (стосовно небанківських фінансових організацій) відповідно до законодавства».

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту, відноситься до фінансових послуг.

Згідно з положеннями п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо визнання п. 9.4. Кредитного договору недійсним, так як він не відповідає абзацу 5,11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних».

Статтями 6, 11 Закону України від 01 червня 2010 року № 2297-У1 «Про захист персональних даних» передбачено право на обробку персональних даних не лише на підставі згоди суб'єкта персональних даних, але й у випадках, визначених законами України, в порядку, встановленому законодавством.

Так, відповідно до п. 9.4. Кредитного договору позичальник надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поновленням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про Позичальника без будь-яких обмежень та з будь-якою метою.

Згідно п.6 ст.6 ЗУ «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Проте, аналіз пункту 9.4 дає підстави дійти до висновку, що фактично за цим пунктом договору відповідач може розповсюджувати, реалізовувати та передавати персональні дані Позивача будь-яким третім особам, без будь-яких обмежень, а позивач позбавлений права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п. 9.4. Кредитного договору встановлено її безвідкличність, що є порушенням закону.

Колегією суддів не приймаються посилання апелянта на позицію висловлену у Листі Міністерства юстиції України від 26.04.2013 р. N 5543-0-33-13/6.оскільки цей лист є підзаконним актом, який має рекомендаційний характер і не може тлумачити норми закону.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки визнані судом недійсними пункти кредитного договору суперечать нормам діючого законодавства та порушують права позивача, як споживача.

Доводи апеляційної скарги як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «Споживчий центр»відхилити.

Заочне рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 08 лютого 2017 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності після проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: І.В. Вейтас

А.Г. Колісниченко