У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Євтушенко О.І., Карпенко С.О., -
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: Незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання наказів в частині переміщення та звільнення незаконними та їх скасування, поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно із наказом начальника порту від 05 жовтня 2006 року за № 190/о вона працювала в Державному підприємстві «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП») тальманом першого терміналу. 26 січня 2015 року відповідачем було видано накази за № 33 та № 46/о про переміщення працівників підприємства у зв'язку з скороченням робочих місць та посад в структурних підрозділах порту. З 25 квітня 2015 року на підставі наказу першого заступника директора підприємства № 228/о-3 від 21 квітня 2015 року вона була звільнена з порту за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Позивач вважає, що вказані накази є незаконними, які порушують її трудові права, роботодавець у порушення ст. 43 КЗпП України, видав наказ про звільнення її роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України без попередньої згоди первинної профспілкової організації складських працівників Незалежної профспілки, членом якої вона є. Крім того позивач зазначає, що пропустила строк для оскарження наказів про перевід на інше місце роботи з поважних причин.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_7 просила суд поновити строк на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 46/0 про її переміщення; визнати наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку вона займала незаконним та скасувати; визнати наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 46/0 про її переміщення незаконним та скасувати; визнати наказ першого заступника директора підприємства від 21 квітня 2015 року за № 228/0‑3 про припинення трудового договору та її звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; поновити в ДП «ІМТП» на посаду тальмана першого терміналу; стягнути з ДП «ІМТП» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 лютого 2015 року по час постановлення рішення; рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі піддати до негайного виконання.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 - відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог. Поновлено строк на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 46/о про переміщення ОСОБА_7 Визнано наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади тальмана, яку ОСОБА_7 займала, незаконним та скасовано. Визнано наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року за № 46/о про переміщення ОСОБА_7 незаконним та скасовано. Визнано наказ першого заступника директора ДП «ІМТП» від 21 квітня 2015 року за № 228/о-3 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_7 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасовано. Поновлено ОСОБА_7 на посаду тальмана першого терміналу ДП «ІМТП». Стягнуто з ДП «ІМТП» на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 лютого 2015 року по 08 вересня 2016 року у розмірі 73 388 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

У касаційній скарзі Державне підприємство «Іллічівський морський торговельний порт» просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, що наказом начальника порту від 05 жовтня 2006 року № 190/о позивач ОСОБА_7 була прийнята на роботу на посаду тальмана 1-го терміналу ДП «ІМТП» з 12 жовтня 2006 року та керувалась Посадовою інструкцією тальмана терміналу, затвердженої наказом від 23 грудня 2013 року № 638 (т. 1, а.с. 84-89, 148).

Згідно наказу директора ДП «ІМТП» № 28 від 23 січня 2015 року у зв'язку з укладенням 22 січня 2015 року договору № 7 оренди державного нерухомого майна ДП «ІМТП», яке знаходиться на балансі 3-го терміналу, з ТОВ «Трансгрейтермінал», ліквідовано з 23 квітня 2015 року структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т. 1, а.с. 14, т. 2, а.с. 36).

Наказом ДП «ІМТП» № 33 від 26 січня 2015 року у зв'язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства згідно з Законом України «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності ДП «ІМТП», а також у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3 термінал» були виключені зі штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, викладеним в наказі, в т.ч. посади тальман 1-го терміналу, відповідно до п. 2 цього наказу було здійснено переміщення з 26 січня 2015 року працівників в структурний підрозділ «3 термінал». (т. 1 а.с. 13-14, 18-20).

Згідно наказу № 46-0 від 26 січня 2015 року позивача ОСОБА_7 переміщено постійно з 02 лютого 2015 року тальманом 3-го терміналу з оплатою за штатним розписом з режимом - багатозмінним, цілодобовим на підставі ст. 32 КЗпП України (т. 1, а.с. 15).

20 лютого 2015 року позивач ОСОБА_7 була ознайомлена з попередженням про наступне вивільнення (т. 1, а.с. 102), відповідно до якого її сповістили про ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3 термінал» і її робочого місця та запропонували звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал» (п. 5 ст. 36 КЗпП України) на посаду (робоче місце) тальмана на умовах угоди про співробітництво від 22 серпня 2014 року (т. 1 а.с. 18-20), або прибиральника службових приміщень у зв'язку з відсутністю у ДП «ІМТП» вакантних робочих місць та посад, які відповідали б професії та кваліфікації позивача, а також роз'яснили можливість звільнення за п. 1 ст. 40, п. 1 ст. 36 та ст. 38 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_7 відмовилась від прийняття пропозиції щодо її переведення до ТОВ «Трансгрейтермінал», та заперечувала те, що відсутні інші вакантні робочі місця в ДП «ІМТП», крім прибиральника службових приміщень і факт того, що позивач не надала згоду переведення на зазначену посаду (т. 2, а.с. 34).

Наказом № 2228/о-3 від 21 квітня 2015 року позивач була звільнена з посади тальмана 3-го терміналу у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ст. 40 КЗпП України) з 25 квітня 2015 року, на підставі наказу № 28 від 23 січня 2015 року, попередження від 20 лютого 2015 р. (т. 1, а.с. 17).

Судами також встановлено, що позивач була членом Незалежної профспілки працівників ІМТП на час звільнення і входила до профгрупи першого терміналу (т.1 а.с. 123, 124, 128, 225, 237, 238, 239).

За зверненням суду першої інстанції Незалежною профспілкою працівників порту від 23 грудня 2015 року (протокол № 28) було відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_7 у зв'язку з грубим порушенням портом трудових прав членів профспілки, а також установленого ст. ст. 42, 43,49-2, 49-4 КЗпП України порядку вивільнення працівників (т. 2, а.с. 65-67).

На виконання вимог ухвали апеляційного суду Одеської області від 18 серпня 2016 року, до апеляційного суду було надано належно засвідчену копію протоколу засідання президії первинної профспілки «Складських працівників» Незалежної профспілки працівників порту від 27 квітня 2016 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки ОСОБА_7 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці у зв'язку з суттєвим порушенням позивачем ст.. 32, 42, 43та 49-4 КЗпП України.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Згідно зі ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством.

У ч. 2 ст. 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має право вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1178цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно виходив із того, що відповідач при переміщенні вийшов за межі умов трудового договору, змінюючи найменування посади, провів переведення позивача ОСОБА_7 без її згоди з скороченням постійного робочого місця та посади, які вона займала на першому терміналі, що є незаконним, а тому, накази директора порту від 26 січня 2015 року є незаконними і підлягають скасуванню.

Поновлюючи позивачу строк для оскарження наказів про перевід на інше місце роботи, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк було пропущено з поважних причин, оскільки позивач не отримала належно засвідчені копії наказів від 23 січня 2015 року та 26 січня 2015 року.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч. 1 ст. 43 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Встановивши, що ОСОБА_4, яка являється членом виборного органу Незалежної профспілки працівників порту, звільнена без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки, що є порушенням вимог діючого трудового законодавства, апеляційний суд, прийшов до вірного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову шляхом поновлення позивача на роботі.

Також судом вірно визначено розмір середньоденної заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт»відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
О.І. Євтушенко
С.О. Карпенко