Справа № 192/1090/17
Провадження № 2/192/444/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"30" жовтня 2017 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого судді Щербини Н. О.,
за участі секретаря судового засідання Кіреєвої В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що їй, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить на праві приватної спільної часткової власності квартира №2 у житловому будинку №41 по вул.Шевченко в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15 березня 2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07 квітня 2007 року.
На сьогоднішній день у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі з серпня 2010 року, проживав постійно з власниками майна і вів з ними спільне господарство, тобто відносився до членів сімї власників квартири, а з квітня 2011 року за місцем реєстрації не проживає, а отже є таким що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою №2 в будинку №41 по вул.Шевченко в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області.
Добровільно знятися із реєстраційного обліку відповідач відмовляється, у звязку з чим вона позивачка змушена просити суд визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_6, який діє на підставі договору на представництво інтересів від 13 червня 2017 року, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.36,37), не зявилися. Згідно письмової заяви адвоката ОСОБА_6, просили позов задовольнити, проводити розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2,який про день та час розгляду справи повідомлений відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання АДРЕСА_1 (а.с.19,38-39), звідки повістка повернулася із відміткою «за закінченням терміну зберігання», у судове засідання не зявився, про причини не явки суд не повідомив, як і не надав заперечення проти позову та доказів, що їх обґрунтовують.
Треті особи ОСОБА_3Г, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили.
У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, 224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та у звязку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, за письмовою згодою позивача, у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах.
Суд, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
У судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 та третім особами по справі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №706931 від 15 березня 2007 року, зареєстрованому в товаристві з обмеженою відповідальністю «Абріс»на праві приватної спільної часткової власності в розмірі по ? кожному належить житлова квартира АДРЕСА_2 (а.с.12-13).
З 26 серпня 2010 року зі згоди позивача, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 як співвласників квартири, в належній їм на праві власності квартирі був зареєстрований відповідач ОСОБА_2, що також підтверджується і відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в (у) Дніпропетровській області (а.с.15,19).
Після здійснення реєстрації місця проживання в належній на праві власності позивачу та третім особам квартирі, відповідач ОСОБА_2, як член сімї з квітня 2011 року не проживає, що підтверджується актом від 11 червня 2017 року, складеним за участю депутата селищної ради (а.с.16).
В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік.
Суд вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_2, який був як член сім'ї позивачки ОСОБА_1 зареєстрований з її згоди та згоди інших співвласників - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в належній їм на праві спільної власності квартирі, без поважних причин понад рік не проживає у належному позивачці та третім особам житловому приміщенні, своєї реєстрації в ньому не припинив, то вказане порушує права останніх як власників на користування і розпорядження належним їм нерухомим майном.
Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач відсутній за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання без поважних причин понад один рік, при цьому не несе ніяких витрат на утримання житлового приміщення, в якому не з'являється і не користується ним з квітня 2011 року.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Крім цього, відповідно до положень ст.88 ЦПК України суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з даним позовом до суду пропорційно задоволеній частині позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у належній на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 квартирі АДРЕСА_3.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровськоїобласті через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, а строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина