Справа № 357/8500/16-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О.Я.
Провадження № 22-ц/780/1576/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 46 15.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

15 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Сержанюка А.С., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2017 року у справі за позовом керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2, реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області про визнання недійсними наказів та договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації договорів оренди та витребування земельних ділянок, -

встановила:

У серпні 2016 року прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_2, реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області про визнання недійсними наказів та договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації договорів оренди та витребування земельних ділянок.

Рішенням Білоцерківського районного суду від 11 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсними і скасовано наказ Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/ :03:015/00010070 від 09.12.2013 року, яким надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, площею 6,8868 га, яка розташована на території Піщанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

Визнано недійсним і скасовано наказ Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/:03:015/00012859 від 31.01.2014 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та надано ОСОБА_2 в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 6,8868 га (кадастровий номер 322484900:03:015:0002), яка розташована на території Піщанської сільської ради Білоцерківського району, строком на 21 рік .

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 31.03.2014 року Головним управлінням Держземагенства в особі начальника Управління Держземагенства у Білоцерківському районі з фізичною особою ОСОБА_2.

Скасовано рішення Реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію від 14.04.2014 року вказаного договору оренди землі.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 та Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь прокуратури Київської області судовий збір в сумі 5 512 грн., порівну з кожного.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, прийняте за неповного зясування судом обставин справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані прокурором накази ГУ Держземагентства у Київській області видано з порушенням вимог закону.

При цьому суд виходив з того, що з огляду на положення ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» доказів того, що уповноважений орган при прийнятті оскаржуваних наказів перевірив, як відповідач обґрунтував розміри земельних ділянок, про які просив в клопотанні, які перспективи діяльності власного фермерського господарства він наводив при цьому та які з них були враховані при прийнятті рішень ГУ Держземагентства у Київській області про надання йому в оренду земельних ділянок значної площі 6,8868 га, зокрема, чи мав ОСОБА_2 можливість самостійно, силами та працею членів фермерського господарства вести фермерську діяльність, чи мав (має) він власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, суду надано не було.

Отже, відповідач ОСОБА_2 набув права користування земельними ділянками незаконно, адже ті були передані йому в оренду всупереч установленому законом порядку.

Крім того, не було надано і доказів того, чи проводить діяльність на наданих ОСОБА_2 земельних ділянках саме його фермерське господарство, тобто, в судовому засіданні не доведено дійсності волевиявлення ОСОБА_2 на створення фермерського господарства та раціонального використання земельних ділянок, наданих йому в оренду, що у свою чергу відповідно до ст.152 ЗК України є підставою для визнання недійсними оспорюваних наказів та договорів оренди.

На думку колегії суддів, такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство».

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України (в редакції чинній на час передачі ділянок в оренду) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частиною другою статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За положеннями ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Проте, спеціальним законом, який визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України є Закон України «Про фермерське господарство».

Частинами 1, 2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до ст.2 даного Закону відносини, пов'язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Як вбачається із змісту ч.ч. 1,2,7 ст.7 вищевказаного Закону, громадяни для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства звертаються до відповідної районної державної адміністрації, а для отримання земельної ділянки із земель комунальної власності до місцевої ради. У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства надаються єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Отже, спеціальний Закон визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинно бути зазначено не лише про бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону).

Крім того, вказаний Закон передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для відмови.

В постанові Верховного Суду України № 6-2902цс15 від 03.02.2016 року викладено правову позицію стосовно того, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до ст. 123 ЗК України. За змістом статей 1, 7, 8 Закону заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 Закону умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

За приписами ст.360-7 ЦПК України такі висновки Верховного Суду України є обовязковими для всіх судів України.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 09.12.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держземагентства у Київській області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відповідно до ст.123 ЗК України щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства, із зазначенням орієнтовних площ земельної ділянки, яка розташована на території Піщанської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

На підставі поданої ОСОБА_2 заяви, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 09.12.2013 року за № КИ/:03:015/00010070 було надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки, орієнтовною площею 6,8868 га на території Піщанської сільської ради. (а.с.14).

В подальшому наказом Головного управління Держземагенства у Київській області за №КИ/:03:015:00012859 від 31.02.2014 року було затверджено «Прокект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду» та надано ОСОБА_2 в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 6,8868 га строком на 21 рік, яка розташована на території Піщанської сільської ради (а.с.15).

Встановлено, що 31.03.2014 року між Головним управлінням Держземагентства у Київській області (орендодавець) та фізичною особою ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, площею 6,8868 га (кадастровий номер 322484900:03:015:0002) строком на 21 рік, яка розташована на території Піщанської сільської ради (а.с.16-22), а також, сторонами договору оренди було підписано Акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с.23).

З матеріалів справи вбачається, що 14.04.2014 року вищенаведений договір оренди землі зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що свідчить копія Витягів з даного реєстру від 18.04.2014р. (а.с.28-29).

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, 29.08.2014 року вчинено запис про реєстрацію фермерського господарства «Житні землі», керівником якого є ОСОБА_2Б.(а.с.127).

А згідно Статуту Фермерського господарства «Житні землі» (а.с.128-132), засновником та членом господарства є ОСОБА_2, який мешкає за адресою: Макарівський район, с. Красногірка, вулиця Першотравнева,10, місцезнаходження господарства м. Київ, вулиця Іллі Еренбурга, буд. 3-а.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_2 у клопотанні не обґрунтував розміри земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку, необхідність отримання таких великих площ земельної ділянки, не зазначив при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства та не надав підтвердження наявності техніки , необхідної для обробітку такої площі землі, не зазначив про кількість членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 не звертавсь до Білоцерківської районної державної адміністрації , Білоцерківської районної Ради із заявою про отримання в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства, а відповідно до листа Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області ОСОБА_2 на обліку, як платник податків не перебуває. Згідно інформаційної довідки Держсісльгоспінспекції України , станом на 22.01.2015 року за ОСОБА_2 не зареєстровано сільськогосподарську техніку (а.с.33).

Суд обґрунтовано відповідно до положень п.«в» ст.152 ЗК України та ст.203, 215 ЦК України, визнав недійсними оспорювані прокурором договори оренди землі, оскільки правовою підставою для їх укладення є накази ГУ Держземагенства України у Київській області, які прийняті всупереч закону та визнаються недійсними і скасовуються.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неналежно дослідив фактичні обставини справи,а саме копії договорів на виконання сільськогосподарських робіт між ФГ «Житні землі» та ІП «Агро-Вільд Україна» та ПП «Альянсагротрейд» та ТОВ «Вікторія», колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні дав оцінку вказаним договорам як таким, що не доводять фактів виконання сільськогосподарських робіт за вказаними договорами.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи не було залучено до участі всіх осіб, яких стосується даний спір, зокрема: ФГ «Житні землі», контрагентів ФГ «Житні землі», а також органи державної фіскальної служби. Всі особи, яких стосується даний спір, приймали участь у справі. У випадку, якщо особа, яка не брала участі у справі, вважає, що суд вирішив питання про її права та обовязки, то відповідно до ч.1 ст.292 ЦПК України вона має право оскаржити таке рішення в апеляційному порядку.

Крім того, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 29 серпня 2014 року вчинено запис про реєстрацію фермерського господарства «Житні землі», керівником якого є ОСОБА_2 Згідно Статуту Фермерського господарства «Житні землі» засновником і членом господарства є ОСОБА_2, який мешкає за адресою: Макарівський район, с. Красногірка, вулиця Першотравнева,10, місцезнаходження господарства - м. Київ, вул.Іллі Еренбурга, буд. 3-а.

Отже, відповідач ОСОБА_2, який є засновником, членом і керівником ФГ «Житні землі», достовірно знав про наявність вказаного судового спору, використовував своє право брати участь у судових засіданнях, права апеляційного так касаційного оскарження, тому, на думку суду, мав можливість як представник ФГ «Житні землі» реалізувати своє право на участь у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає надуманими доводи апелянта про його обовязкове залучення до участі у розгляді справи із врахування фактичного обробітку відповідних земельних ділянок ФГ Житні землі» .

Доводи скарги про невідповідність рішення суду практиці Верховного суду України безпідставні і навпаки, спростовуються такою судовою практикою. Висновки, вказані в рішенні суду в даній справі, повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у цілому ряді справ за позовами прокурора до ГУ Держземагенства, зокрема у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2902цс15, постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-2903цс15, у постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-248цс16.

При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до ст.123 ЗК України. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 вказаного Закону заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна відповідати вимогам, передбаченим ч.1 ст.7 цього Закону. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору суд) повинен дати оцінку зазначеним у заяві обставинам і фактам, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив розвитку фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними субєктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обовязковою процедурою без проведення земельних торгів.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду суперечить практиці Європейського суду з прав людини у питаннях дотримання принципів верховенства права та справедливого балансу між інтересами суспільства та правом особи на мирне володіння майном необґрунтовані. При цьому колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Зокрема, практика Європейського суду з прав людини зводиться до того, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

За обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства», на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року послався апелянт, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав, що заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

Так, як зазначав прокурор, відповідач ОСОБА_2 набув права на спірні земельні ділянки незаконно, адже ті були передані йому в оренду з порушенням вимог закону. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу в оренду земельної ділянки та повернення її у власність держави.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Отже, обставини справи «Стретч проти Сполученого Королівства» та даної справи істотно різняться і не можуть бути взяті до уваги.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Сержанюк А.С.

ОСОБА_3