АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/91/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2332/17Головуючий у 1-й інстанції Харченко В.Ф. Доповідач ап. інст. Мартєв С. Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2017 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - ЛОБОВА О.А., ХІЛЬ Л.М.,

за участю секретаря - АЧКАСОВОЇ О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 02 серпня 2017 року та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку укладеним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення коштів та збитків.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому з урахуванням уточнених вимог просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку № АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 28.10.2011 року; визнати договір купівлі-продажу житлового будинку № АДРЕСА_1 недійсним, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 55000 грн., збитки в сумі 333860 грн., разом 388860 грн. та судові витрати.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 02 серпня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 58500 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 1135 грн. судового збору в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 16323,10 грн. судових витрат.

В апеляційних скаргах порушено питання про скасування рішення та додаткового рішення з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового про задоволення позову.

Апеляційний суд перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення місцевого суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, дійшов висновку, що останні задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що 22.11.2006 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 житловий будинок житловою площею 22,7 кв.м, загальною площею 40,2 кв.м та господарські будівлі сарай, огорожа, вбиральня за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10-13, т. 2, а.с. 166, 167). Договір купівлі-продажу зареєстровано 22.11.2006 приватним нотаріусом, який посвідчив вказаний договір, у частці 1/1 за відповідачем як його приватну власність (т. 2, а.с. 168, 169).

Також встановлено, що ОСОБА_4 є власником двох земельних ділянок розташованих по АДРЕСА_1, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки (а.с.т.1 а.с.126-129).

Місцевим судом також встановлено, що згідно будинкової книги за адресою АДРЕСА_1 прописані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 92-93).

Місцевим судом також встановлені фактичні обставини, а саме: домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про продаж будинку по АДРЕСА_1, передачу завдатку в сумі 55000 грн та отримання ОСОБА_2 ключів від будинку та правовстановлюючих документів на нього.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання його недійсним з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі - продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України). Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином купівля - продаж спірного будинку повинна відбуватися за умови нотаріального посвідчення відповідного договору. Право власності у набувача (позивача) за договором купівлі-продажу виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Будь-яких доказів щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі -продажу спірного будинку і факт державної реєстрації права власності позивача на нього апелянтом не надано.

Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК) (п. 5 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

Таким чином відсутні будь-які законні підстави для визнання договору купівлі - продажу укладеним.

Оскільки правочин щодо купівлі - продажу спірного будинку вчинено не було, тому відсутні підстави визнавати договір купівлі - продажу недійсним.

Із справи вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача 55000 грн. як вартість спірного будинку.

Також вбачається, що у своїх поясненнях та доповненнях до позовних вимог позивач зазначив, що вказані кошти мають бути повернуті та називали їх і авансом, і завдатком, і коштами за недійсним правочином і безпідставно отриманим майном.

Місцевий суд дійшов вірного висновку про задоволення вказаної вимоги з огляду на наступне.

Згідно із ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Верховний Суд України у постанові судових палат у цивільних та господарських справах від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13 сформував правову позицію, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Судові палати вказали, що під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-2711цс16 зазначає, що зобов'язання у зв'язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Таким чином, оскільки доведено передачу спірних коштів у сумі 55000 грн. вони підлягають стягненню з відповідача.

Щодо вимоги про стягнення збитків у вигляді проведених будівельних невід`ємних робіт то слід зазначити наступне.

Місцевим судом вірно встановлено, що позивач із жовтня 2011 року здійснював ремонт, облаштування, добудування спірного домогосподарства.

Таким чином позивач є добросовісним володільцем спірного будинку.

В обґрунтування стягнення з відповідача 333860 грн. зазначено, що вказана сума є збитками у вигляді проведених будівельних невід'ємних робіт у спірному домоволодінні.

Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення.

Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майную

На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

Вказана правова позиція викладена в постанові ВСУ № 6-389цс16.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України).

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертоїстатті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Місцевим судом вірно встановлено, що склад та розмір необхідних витрат позивача на утримання збереження спірного будинку у відповідності до ст. ч.3. 390 ЦК України ОСОБА_2 не надано.

Місцевим судом також встановлено, що стягнення збитків у вигляді проведення будівельних невід'ємних робіт в домоволодінні та стягнення відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість будинку різняться за своєю правовою природою.

Враховуючи викладене місцевий суд дійшов вірного висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права, оскільки належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість будинку ( приріс ринкової вартості) з жовтня 2015 року( момент передачі будинку позивачу) до грудня 2015 року ( місять, що передує зверненню позивача до суду із цим позовом).

Щодо стягнення судових витрат то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У п.п.47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із справи вбачається. що ОСОБА_7 представляв інтереси позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17.11.2015 року.

Проте, будь-яких доказів, що він представляв інтереси позивача , як фахівець в галузі права, не надано.

На підставі викладеного місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_7 відповідно до вимог ст.ст.12, 46, 56 ЦПК України, не є фахівцем у галузі права, а тому відсутні підстави для стягнення судових витрат на правову допомогу з відповідача.

В той час, як витрати на правову допомогу відповідача ОСОБА_4 підтверджуються наявними у справі доказами.

Таким чином, що рішення та додаткове рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 02 серпня 2017 року та додаткове рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: С. Ю.МАРТЄВ

Судді: О.А. ЛОБОВ

Л.М. ХІЛЬ

З оригіналом згідно:

суддя С.Ю. МАРТЄВ