Справа № 447/2505/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/3845/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_3, з посиланням на норми статей 383-387 ЦПК України, звернувся до суду зі скаргою, в кінцевій редакції вимог якої просив суд: «1. Визнати незаконними дії в.о. начальника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4

2. Визнати незаконними дії (бездіяльність) державного виконавця Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5 за не звернення до Центру надання адміністративних послуг Миколаївської РДА про надання Витягу нормативної грошової оцінки 1 га земельної ділянки жительки с. Дроговиж Миколаївського району Львівської області по вул. Шевченка, 268 ОСОБА_6.

3. Задоволити відвід державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_5

4. Відстрочити строк в порядку ч.1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» на строк з 24.10.2016р. (з наступного дня закінчення строку добровільного виконання рішення) до моменту розгляду скарги на бездіяльність в.о. начальника Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4Т.» (а.с. 1, 9, 10).

Оскаржуваною ухвалою вище згадану скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірними дії в.о. начальника Миколаївського РВ ДВС ОСОБА_4 з приводу не розгляду заяви про відвід державного виконавця від 28.10.2016 року та зобовязано начальника Миколаївського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області розглянути заяву про відвід державного виконавця від 28.10.2016 року у відповідності до ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 24).

Дану ухвалу оскаржив ОСОБА_3

Апелянт просить оскаржувану ухвалу в частині відмови у задоволенні вимог його скарги скасувати і в цій частині постановити нову ухвалу, якою задовольнити вище згадані вимоги його скарги у повному обсязі, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права.

Вважає, що до спірних правовідносин підлягає до застосування Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 року (з наступними змінами), а не положення Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року, який набрав чинності 05.10.2016 року, оскільки постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 52251244 за виконавчим листом № 2-15/10 до боржника ОСОБА_6 прийнята до вступу в дію Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року.

Вважає, що рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06.08.2010 року, яке знаходиться на виконанні Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, є рішенням майнового характеру, а відтак вважає помилковим висновок суду про те, що згадане рішення суду є рішенням немайнового характеру.

Вважає помилковим висновок суду про те, що вимога його скарги щодо задоволення відводу державного виконавця Марутяка О.І. задоволенню не підлягає, оскільки суд не є субєктом, що уповноважений на розгляд заяви про відвід державного виконавця, та вважає, що суд вправі був задовольнити згадану вимогу його скарги на підставі положень ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 387 ЦПК України з застосуванням при цьому частини 8 ст. 8 ЦПК України.

Вважає, що суд неправомірно відмовив у задоволенні його вимоги про відстрочку виконання рішення суду з посиланням на те, що ця вимога не підлягає розгляду в порядку, що передбачений ст.ст. 386, 387 ЦПК України, та вважає, що суд мав би в порядку, що передбачений ч.2 ст. 126 ЦПК України, розєднати вимоги його скарги у самостійні провадження (а.с. 26-27).

Апелянт ОСОБА_3, будучи своєчасно (01.06.2017 року) повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 35), в судове засідання не зявився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, а також законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог скарги, яка була предметом розгляду судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Пунктом 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, а після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Як вбачається зі змісту перших трьох вимог скарги, ОСОБА_3 фактично оскаржується бездіяльність в.о. начальника Миколаївського районного ВДВС ОСОБА_4 (з приводу не розгляду ним заяви ОСОБА_3 про відвід державному виконавцю) та бездіяльність самого державного виконавця Марутяка О.І. (оскільки той за заявою ОСОБА_3 не звернувся до Центру надання адміністративних послуг Миколаївської РДА про надання Витягу нормативної грошової оцінки 1 га земельної ділянки).

Бездіяльність є триваючим в часі порушенням.

Зі скаргою до суду ОСОБА_3 звернувся 06.12.2016 року вже після того, як набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року, а відтак суд правомірно застосував до спірних правовідносин положення саме цього Закону.

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що до спірних правовідносин підлягав до застосування Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 року (з наступними змінами) є необґрунтованими, а тому до уваги прийматися не можуть.

За змістом частини 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року, рішення суду, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, є рішенням немайнового характеру.

Як вбачається з резолютивної частини рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 06.08.2010 року, яке знаходиться на виконанні Миколаївського районного ВДВС (ця резолютивна частина наведена самим ОСОБА_3 у поданій ним до суду скарзі), згаданим рішенням відповідача (боржника) ОСОБА_6 зобовязано: 1) не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні спірною земельною ділянкою; 2) перенести загорожу; 3) звільнити спірну земельну ділянку від сторонніх предметів (а.с. 1), тобто зобовязано боржника ОСОБА_6 особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вище згадане рішення є рішенням немайнового характеру, і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують, а тому також до уваги прийматися не можуть.

Частиною 2 ст. 387 ЦПК України встановлено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Порядок вирішення питання про відводи у виконавчому провадженні передбачено статтею 23 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року і згаданою нормою Закону суд правом вирішення питання про відвід державного виконавця не наділений.

Стаття 23 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року є спеціальною нормою відносно статті 387 ЦПК України.

З урахуванням вище наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що суд не є субєктом, що уповноважений на розгляд заяви учасника виконавчого провадження про відвід державного виконавця, і оскаржуваним рішенням (у повній відповідності до вимог вище згаданої частини 2 ст. 387 ЦПК України) визнав неправомірними дії в.о. начальника Миколаївського РВ ДВС ОСОБА_4 з приводу не розгляду ним заяви про відвід державного виконавця та зобовязав останнього розглянути згадану заяву у відповідності до ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом частини 1 ст. 373 ЦПК України, суд може відстрочити або розстрочити виконання судового рішення за заявою сторони виконавчого провадження.

Стаття 373 знаходиться у розділі УІ ЦПК України «Процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)».

В той же час, ОСОБА_3 вимога про відстрочення виконання судового рішення є заявленою у скарзі, яка є поданою в порядку, що передбачений іншим розділом ЦПК України, а саме розділом УІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Тобто, ЦПК України передбачено різний порядок звернення до суду з питанням про відстрочення виконання судового рішення (з відповідноюзаявою) і з питанням оскарження рішення, дій або бездіяльності державного виконавця (зі скаргою), а також передбачено різний процесуальний порядок вирішення вище згаданих питань, оскільки такі за своєю правовою природою є зовсім різними.

Щодо статті 126 ЦПК України («Обєднання і розєднання позовів»), то згадана норма процесуального права знаходиться в розділі ІІІ ЦПК України «Позовне провадження» і (з урахуванням вище наведеного) не могла бути правовою підставою для розєднання вимог, які не розглядаються в позовному провадженні та повинні розглядатися за різними розділами ЦПК України.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваної ухвали, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.2 п.1, 312 п.1, 314 ч.1 п.4, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 07 квітня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: