Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Ткачука О.С., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заремба О.В., про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року змінено ідеальні частки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у домоволодінні АДРЕСА_1. На виконання рішення суду зареєстровано право власності на змінені частки у домоволодінні, а саме: 46/100 часток - за ОСОБА_9 та 54/100 часток - за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У листопаді 2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_6 із позовом до них про виділ в натурі частки з домоволодіння, що є спільною частковою власністю, та визнання права на користування частиною земельної ділянки, при цьому вказував, що він є власником 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 03 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зарембою О.В. Вважають вказаний договір дарування частини житлового будинку недійсним з тих підстав, що сторонами цього правочину не було дотримано вимог закону щодо визначення такої істотної умови договору, як його предмет, оскільки такий вказано без визначення конкретних приміщень, та без врахування того, що частина приміщень вже були зруйновані. Окрім того, спірний договір не містить кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розміщений будинок.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 та ОСОБА_5просили визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений 03 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зарембою О.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року змінено ідеальні частки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у домоволодінні АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визначено 54/100 частини житлового будинку; за ОСОБА_9 - 46/100 частини житлового будинку.

Також вказаним вище рішенням за ОСОБА_4, ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру № 2, загальною площею 39,8 кв. м, житловою площею 23,8 кв. м, яка складається з коридору - 4 кв. м, ванної - 4,5 кв. м, кухні - 7,5 кв. м, житлової кімнати - 12,6 кв. м, житлової кімнати - 11,2 кв. м (літ. «А» (2-5) та (2-4) технічного паспорту), та господарські будівлі і споруди: сарай (літ. «Б» технічного паспорту), гараж (літ. «Д» технічного паспорту), а також огорожі: металеву хвіртку, металеві ворота та дерев'яну огорожу з виходом та виїздом на АДРЕСА_1, сітку з залізними та азбестовими стовпчиками, що поділяє домоволодіння АДРЕСА_1, огорожу з металевими стовпчиками з сусіднім будинком АДРЕСА_2. За ОСОБА_9 визнано право власності на квартиру № 1, загальною площею 38,8 кв. м, житловою площею 28,4 кв. м, яка складається з тамбуру - 3,1 кв. м, кухні - 7,3 кв. м, житлової кімнати - 16,6 кв. м, житлової кімнати - 11,8 кв. м, та господарські будівлі і споруди: сарай (літ. «Е» технічного паспорту), вбиральня (літ. «Г» технічного паспорту), а також огорожу: дерев'яні хвіртку, ворота та огорожу з виходом та виїздом на АДРЕСА_1, що складає 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Зазначеним рішенням суду також було поділено домоволодіння АДРЕСА_1 в натурі, виділивши у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 54/100 частин житлового будинку, загальною площею 39,8 кв. м, що складає квартиру № 2, виділивши у власність ОСОБА_9 46/100 частин житлового будинку загальною площею 38.8 кв. м, що складає квартиру № 1. Горище будинку вирішено розділити по стіні, яка відокремлює квартири № 1 та № 2 спірної будівлі. Встановлено між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 855,3 кв. м, виділивши у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельну ділянку площею 380,25 кв. м, ОСОБА_9 - 475,05 кв. м.

На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року співвласниками домоволодіння було зареєстровано право власності на змінені частки у домоволодінні, а саме: 46/100 часток - за ОСОБА_9, а 54/100 часток - за ОСОБА_4 та ОСОБА_5

19 вересня 2012 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_10 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М.

Згідно із п. 2 вказаного договору дарування житловий будинок, 46/100 частин якого відчужується, має такі характеристики: загальна площа 75,3 кв. м, житлова площа 52,2 кв. м.

Відповідно до витягу з автоматизованої системи ведення земельного кадастру м. Києва станом на 21 серпня 2012 року кадастровим номером земельної ділянки АДРЕСА_1 є 88:042:006.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на 46/100 частини спірного житлового будинку на підставі договору дарування від 19 вересня 2012 року.

03 березня 2015 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_6 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зарембою О.В.

Відповідно до п. 2 договору дарування житловий будинок, 46/100 частин якого відчужується, має такі характеристики: загальна площа 75,3 кв. м, житлова площа 52,2 кв. м. Опис об'єкта: «А» - житловий будинок (дерев. обкл. цеглою), «Б» - сарай з погребом, «Д» - гараж, «Е» - сарай, «Г» - вбиральня, «№ 1-6, І, І, ІІ» - споруди. Житловий будинок, частина якого дарується, розташований на земельній ділянці, площею 464,69 кв. м, кадастровий номер 88:42:006.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення про предмет договору та досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

За правилом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивачами не доведено, які саме їх права або інтереси були порушені при укладенні оспорюваного договору дарування. При укладенні договору дарування 46/100 частки спірного домоволодіння не було допущено жодних порушень, обмежень у здійсненні позивачами права власності на належну їм 54/100 частини житлового будинку або позбавлення їх цього права.

Судом першої інстанції, повно і всебічно з'ясовано обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, надані сторонами докази, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість встановлених місцевим судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявники у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.С.Ткачук

О.В.Умнова