Справа № 628/3801/16-ц
Провадження № 2-п/628/6/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 р. м. Купянськ

Купянський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Шиховцової А.О.,

за участю секретаря Шевченко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ТОВ «Соул-Україна» про перегляд заочного рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 31.01.2017 р. позов ОСОБА_1 до ТОВ «Соул-Україна», третя особа: фермерське господарство «ОСОБА_1О.» про визнання договору фінансового лізингу № 00173 від 20 липня 2016 року недійсним, задоволено.

04.05.2017 р. від представника ТОВ «Соул-Україна» за довіреністю ОСОБА_2 надійшла заява від 28.04.2017 р. про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду, посилаючись на те, що копію заочного рішення суду від 31.01.2017 р. ТОВ «Соул-Україна було отримано 18.04.2017 р. Щодо поважності причини неявки в судове засідання представника відповідача зазначив, що 31.01.2017 р. о 08-30 год. в Бердянському міськрайонному суді Запорізької області було призначено судове засідання, тому представник не зміг зявитися в судове засідання по вищезазначеній цивільній справі 31.01.2017 р. на 09-00 год. і, таким чином вважає, що представник відповідача не зявився у судове засідання з поважної причини.

Що стосується доказів, якими представник відповідача має намір заперечувати проти позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що посилання позивача на норми ст. 799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України представник відповідача вважає безпідставними, оскільки передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальним законом, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Ст. 799 ЦК України не стосується глави 58 «Найм (оренда)» параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)». Стаття 799 ЦК України, на яку посилається позивач, знаходиться в параграфі 5 глави 58 ЦК України, а тому не підпадає під вимоги ч. 2 ст. 806 ЦК України. Між сторонами не було укладено договір найму транспортного засобу, оскільки дії щодо його придбавання вчинюються лише після сплати Лізингоодержувачем усіх відповідних платежів. Сторони укладають договір фінансового лізингу, а отже дані договори мають різну правову природу та наслідки. Договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та безпосередньо ЗУ «Про фінансовий лізинг», які містять вимоги про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст. 799 ЦК України міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», який не регулює відносини фінансового лізингу. У чинному законодавстві України не існує норми, яка б встановлювала обовязковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме. Права власності на майно у лізингодавця під час непрямого фінансового лізингу на момент укладення договору немає, оскільки спочатку укладається договір фінансового лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації Лізингоодержувача, лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої її передачі лфізингоодержувіачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), йому потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього є право власності на предмет оренди. Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору фінансового лізингу. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК та законом, проте ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингодавець зобовязується набути у власність річ у Продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування Лізингоодержувачу. Тобто, особливістю, визначеною законом, є саме те, що предмет лізингу придбавається в майбутньому Лізингодавцем, право власності на предмет лізингу лізингодавець набуває вже після укладення договору фінансового лізингу. Застосування до фінансового лізингу норм. Окрім загальних, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено, незважаючи на те, що фінансовий лізинг рухомого майна дуже схожий на найм (параграф 5 глави 58). Однак законодавець у ЦК України розділив лізинг (незалежно від його предмету) і найм транспортного засобу, як відносини, які мають окреме регулювання. Вважає даний позов безпідставним та таким, що не підкріплений жодним належним доказом, даний правочин не підлягає визнанню недійсним лише з підстав заперечення його діяльності позивачем. Укладений договір фінансового лізингу є дійсним в силу його укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах між сторонами. До заяви про перегляд заочного рішення додані: копія судової повістки про виклик ТОВ «Соул-Україна» до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області на 31.01.2017 р. 08:30 год по справі № 310/8920/16-ц, та довідка про взяття на облік юридичної особи, видану 29.12.2015 року.

Представник позивача просить суд скасувати заочне рішення суду від 31 січня 2017 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

У дане судове засідання сторони по справі, третя особа не зявилися.

Згідно клопотання представника ТОВ «Соул-Україна», що надійшло до суду електронною поштою 13.06.2017 р., він просить суд перенести розгляд справи на іншу дату, у звязку з тим, що 14.06.2017 р. на 11-10 год. в Апеляційному суді Дніпропетровської області призначено судове засідання по апеляційній скарзі ТОВ «Соул-Україна», тому він не зможе прийняти участь у судовому засіданні та бути присутнім при розгляді справи у Купянському міськрайонному суді та просить визнати причину неявки поважною, додавши до клопотання лист-повідомлення Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Позивач ОСОБА_1 у своїй заяві від 14.06.2017 р. просить суд розглянути заяву про перегляд заочного рішення суду без його участі, просить відмовити заявнику у задоволенні заяви та врахувати надані ним раніше письмові заперечення проти заяви про перегляд заочного рішення від 19.05.2017 р.

У своїх письмових запереченнях від 19.05.2017 р. позивач ОСОБА_1 вказує на те. що відповідач посилається на повістку Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, як на доказ неможливості прибуття у судове засідання до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області 31.01.2017 р., але ж зі змісту ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31.01.2017 р. по справі № 310/8920/16-ц, вбачається, що відповідач у даній справі дійсно був учасником справи, але там фактично відбувся попередній розгляд справи і наявність чи відсутність представника відповідача ніяким чином не вплинула на результат попереднього розгляду справи. Відповідач неодноразово був повідомлений про час і слухання справи, а тому він усвідомлював наслідки неявки в судове засідання, призначене на 31.01.2017 р., передбачені ст. 169 ЦПК України та умисно не зявлявся. Підставою для відкладення розсить вирішити спір у судовому засіданні, тобто, відкладення справи є правом, а не обовязком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо, то відсутність представника сторони вже ні на що не вплине. Зі змісту заяви про перегляд заочного рішення не вбачається, що відповідач доводить та обґрунтовує неявку у судове засідання 31.01.2017 р. з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Просить заяву про перегляд заочного рішення від 31.01.2017 р. залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦПК України, неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Вивчивши заяву та матеріали вищезазначеної цивільної справи, письмові заперечення ОСОБА_1, суд встановив наступне.

Ч. 1 ст. 232 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Тобто з даної статі виходить, що скасування заочного рішення можливе за наявності двох обставин: 1) поважні причини неявки в судове засідання, про які відповідач не зміг завчасно повідомити суд; 2) наявність доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та можуть вплинути на ухвалене заочне рішення. Поважними причинами є такі обставини, які обєктивно перешкоджають явці до судового засідання, і повинні бути підтверджені документально відповідними доказами. Крім того, відповідач має подати документи, що свідчать про неможливість повідомити суд про причини неявки в судове засідання. Водночас зясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення. Наявність обставин, які можуть привести до скасування заочного рішення, повинна бути у їх сукупності, а при відсутності хоча б однієї з них заочне рішення скасуванню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ТОВ «Соул-Україна» отримував ухвалу про відкриття провадження у справі від 02.11.2016 р. з призначенням попереднього судового засідання, копію позову з додатками, судові повістки про виклик на 11.11.2016 р., 28.11.2016 р., 08.12.2016 р., 23.12.206 р., 31.01.2017 р. (а.с.42,43,54,55,65), але представник відповідача жодного разу не зявився ані у попередні судові засіданні на 11.11.2016 р., 28.11.2016 р., ані у судові засідання, вказуючи причину неявки як неможливість прийняти участь у судовому засіданні, оскільки призначена інша справа в іншому суді і навіть в іншій області. В зазначеній вище ухвалі судді про відкриття провадження у справі, відповідачу пропонувалось надати суду письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, але ніяких заперечень від відповідача не надходило.

Представник відповідача ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» належним чином був повідомлений про слухання справи 31.01.2017 р., про що свідчить поштове повідомлення, але не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про перенесення слухання справи не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутності не подавав.

Тому враховуючи, що ч. 1 ст. 157 ЦПК України, де передбачено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом від 17 липня 1997 року, яка гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, і враховуючи той факт, що серед рішень, винесених Європейським судом з прав людини проти України за період чинності Конвенції для нашої держави, більшість стосуються порушення права особи на розгляд її справи судом упродовж розумного строку, суд, враховуючи думку позивача з цього приводу, встановивши, що для розгляду справи наявні всі документи, розглянув справу 31.01.2017 року у відсутності представника відповідача згідно ст. 224 ЦПК України.

В процесі розгляду заяви про перегляд заочного рішення суду від 31.01.2017 року представник відповідача не довів, що він не зміг завчасно повідомити суд про поважність причини неявки, як і не довів те, що не зявився в судове засідання 31.01.2017 р. з поважних причин, оскільки в Бердянському міськрайсуді Запорізької області в судовому засіданні по справі № 310/8920/16-ц про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, 31.01.2017 року о 08-30 год., на що посилався представник у заяві, додавши копію повістки, представник відповідача ТОВ «Соул-Україна» участі не приймав, у судове засідання не зявився, про що свідчить лист судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.05.2017 року (а.с.145). Тому, суд не може прийняти як доказ копію доданої до заяви про перегляд заочного рішення повістки по справі № 310/8920/16-ц і визнати поважною причину неявки представника відповідача у судове засідання 31.01.2017 року по даній цивільній справі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 229 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача, тобто у заяві повинні бути зазначені такі заперечення проти вимог позивача та це підтверджено такими доказами, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, що також зазначено у ч.1 ст. 232 ЦПК України.

Як вбачається з заяви про перегляд заочного рішення та доданих до неї документів, заявник посилався більше на незаконність та необґрунтованість заочного рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що не передбачено вимогами ст. 229 ЦПК України щодо змісту такої заяви, і лише частково, у пп. 4,5 заяви, заперечував проти вимог позивача.

Доказів, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни, представник відповідача не надав.

У відповідності до п. 1 ч.3 ст. 231 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення.

На підставі викладеного, суд залишає дану заяву без задоволення.

Крім того, суд вважає за необхідне розяснити заявнику ч.4 ст. 231 ЦПК України, де зазначено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до п. 1.4) ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з ТОВ «Соул-Україна» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст. 7, 10, 210, 231, 232 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ТОВ «Соул-Україна» про перегляд заочного рішення суду від 31.01.2017 року - залишити без задоволення.

Стягнути з ТОВ «Соул-Україна» 800 грн. (вісімсот гривень) судового збору в дохід держави.

Ухвала не підлягає оскарженню.

Головуючий А.О.Шиховцова