АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів Владичана А.І., Височанської Н.К.,

секретар Костюк Л.С.

за участю представника апелянта ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Чернівецькій області, до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Італійської Республіки, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 ОСОБА_5, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Чернівецькій області, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2017 року позивач звернувся з вищевказаним позовом до суду та посилався на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_5 Крістіни, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак після її народження прожили разом близько 6 місяців.

Згодом позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 у 2015 році без дозволу батька дитини, тобто у незаконний спосіб вивезла ОСОБА_5 до України та продовжує її незаконно там утримувати.

Під час надання правової допомоги відповідно до міжнародних договорів позивачу стало відомо, що згідно листа Державної прикордонної служби України ОСОБА_5 Крістіна перетнула державний кордон України 29.07.2015 року та проживає разом з бабусею, ОСОБА_6, за адресою м. Чернівці, вул. Головна, 204-Б/86, а мати дитини повернулась до Італії.

Просив визнати незаконним вивезення ОСОБА_2 та утримання ОСОБА_6 на території України неповнолітньої ОСОБА_5 Крістіни, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повернути останню до місця її постійного проживання в Італійську Республіку за адресою вул. Антоніо Даніеле, 73 м.Кротоне, 88900, Італійська Республіка.

Справа № 727/1000/17-ц Провадження №22-ц/794/120617 Категорія 48

Головуючий у 1-й інстанції Літвінова О.Г. Доповідач Лисак І.Н.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2017 року 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_4, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Чернівецькій області, подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить його змінити та вилучити з його тексту наступні абзаци: останній абзац на ст.5, абзац 4 на ст.6, абзаци 5-6 на ст.6, абзац 4 на ст.7, що містять посилання на норми права, які не підлягають застосуванню, або застосовані неправильно, а також висновки суду, які зроблені не правильно, та у решті рішення суду залишити без змін.

Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз.1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, проте не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, оскаржуване рішення в повному обємі таким вимогам не відповідає.

Згідно розяснень пунктів 26 та 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Згідно пунктів 6, 11, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009 року, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін. У разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

В порушення зазначених процесуальних вимог, суд першої інстанції всупереч визнання обставини сторонами та наявного в матеріалах справи письмового доказу (а.с.25) вважав недоведеним постійне місце проживання ОСОБА_5 до незаконного переміщення в Республіці Італія, що викладено в останньому абзаці аркуша 5 мотивувальної частини рішення.

Крім того, в абзацах 4-6 на сторінці 6 рішення суд вдався до оцінки доказів соціального стану позивача, доказів його постійного місця проживання та дозвіл на це з відомостями про працевлаштування, що не входить в предмет зясування та доказування у спорах щодо незаконного переміщення та повернення дитини.

В подальшому, застосувавши в абзаці 4 аркуша 7 рішення норму матеріального права як на підставу для відмови у задоволені вимог, а саме Принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, суд першої інстанції не звернув увагу, що на предмет спору щодо повернення дитини, яка незаконно переміщена та утримується у відмінній від постійного місця проживання країни, поширюються норми Європейської Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 1980 року (далі Конвенція), чинної для України з 01.09.2006 року.

Так, статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Згідно із ч.1 ст. 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

У рішенні Європейського Суду з прав людини (Момуссо и Уошингтон против Франции, [Maumousseau and Washington v. France] (N 39388/05) від 06.12.2007 року) зазначено, що головним правилом Конвенції є захист дитини від шкідливих наслідків її незаконного переміщення та утримання.

За змістом ч. 2 ст.3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що згідно офіційного перекладу рішення суду м. Кротоне Італійської Республіки від 22.11.2016 року (а.с.88-97) відповідно до зазначених вимог Конвенції було встановлена участь батька ОСОБА_4 ОСОБА_5 у піклуванні над Крістіною ОСОБА_5 та визначено її проживання на території України, що спростовує посягання на його право у піклуванні з дитиною та є самостійною підставою відповідно до ст.3 Конвенції для відмови у задоволені позовних вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування або змінення рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, крім іншого є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2017 року підлягає зміні шляхом вилучення з його мотивувальної частини тексту зазначених вище абзаців з висновками суду, які встановлюють обставини, що не могли бути предметом дослідження, або зроблені не вірно.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И РІ Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_5, в інтересах якого дії Головне територіальне управління юстиції у Чернівецькій області, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2017 року змінити.

Вилучити з його мотивувальної частини наступні абзаци: останній на аркуші 5, 4 - 6 на аркуші 6, 4 на аркуші 7.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, про те може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

ОСОБА_7