22-ц/775/341/2017(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Адамова Т.С.
Доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Попової С.А.,Ткаченко Т.Б.,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матірю, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа служба у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзеського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

26 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про визначення місця проживання дитини разом з матірю. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з 17 червня 2005 року по 05 червня 2012 року вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі рішення суду з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання сина. Син проживає з нею та знаходиться на її утриманні. З вересня 2016 року відповідач забрав сина до себе, налаштовує проти неї та не відпускає його. Просила визначити місце проживання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею.

03 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Посилався на те, що після розірвання шлюбу син залишився проживати з ОСОБА_1, але з листопада 2015 року почав звертатися до нього з проханням забрати його жити до себе. 03 вересня 2016 року син прийшов до нього з речами та підручниками. З 16 вересня 2016 року син постійно проживає з ним. Оскільки син повертатися до матері не хоче, просив визначити місце проживання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з ним.

Рішенням Орджонікідзеського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_2 за місцем його реєстрації та фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що висновки суду не достатньо вмотивовані та відповідають інтересам дитини, оскільки батько не приділяє уваги розвитку та навчанню сина.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2005 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. З вересня 2016 року малолітній ОСОБА_4 проживає разом з батьком.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про визначення місця проживання сина з матірю, суд першої інстанції виходив з інтересів дитини, яка досягла 10 років і виявила бажання проживати з батьком; врахував думку спеціалістів з дитячого виховання та лікарів і дійшов висновку, що у даній ситуації проживання дитини з батьком буде максимально відповідати інтересам малолітнього.

З висновками суду не можна не погодитися, оскільки вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 1 статті 153 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За правилами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Як зазначено у ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до змісту ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст.161 СК України передбачено, що суд не може передати дитину для проживання лише з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» розяснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п.1 ст.3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 Конвенції ООН).

Як зазначено у п.1 ст.9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. ОСОБА_7 визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Як вбачається зі справи, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали проживати окремо і син залишився жити з матірю.

ОСОБА_1 та неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Склад сім*ї ОСОБА_1 - син ОСОБА_4, мати ОСОБА_8 та брат ОСОБА_9, про що свідчать довідка з місця проживання, видана ПП «Жилфонд-279» 30 листопада 2016 року.

Позивач з сином у вказаній квартирі не проживають, а ОСОБА_1 за договором найму вселилася із сином до квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира складається з двох кімнат, умови проживання задовільні, у дитини є окрема кімната з усіма необхідними речами. У зазначеній квартирі фактично проживають ОСОБА_1 та її співмешканець ОСОБА_10

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснювала, що між сином та ОСОБА_10 склалися нормальні відносини; ОСОБА_10 піклувався про сина, надавав йому допомогу у навчанні, був до нього вимогливий.

У вересні 2016 року між ОСОБА_1 та сином стався конфлікт через те, що ОСОБА_4 загубив брекети, які йому було встановлено за рекомендацією лікаря, і після цього дитина зібрала речі та пішла до батька.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 його сім*ї складали - бабуся ОСОБА_11, мати ОСОБА_12 та сестра ОСОБА_13 22 квітня 2017 року ОСОБА_11 померла; ОСОБА_13 проживає за іншою адресою.

Як вбачається з акту обстеження умов проживання № 514, складеного 16 листопада 2016 року спеціалістами служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації, квартири АДРЕСА_3, де фактично проживає відповідач ОСОБА_2 та його син ОСОБА_4, вказана квартира складається з трьох кімнат, умови проживання задовільні, дитина спить в одній кімнаті з батьком, де присутні два дивани та усі необхідні речі для дитини. У зазначеній квартирі фактично проживають ОСОБА_2, його син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, бабуся ОСОБА_14, мати ОСОБА_12, сестра Гловченко Т,Г. та племінник ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5. Зі слів батька він бажає, щоб син проживав з ним, чинити перешкоди у спілкуванні дитини з матірю наміру не має (а.с. 126).

У справі встановлено, що сторони працюють, мають постійний заробіток, ОСОБА_1 отримує з відповідача аліменти на утримання дитини на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 21 червня 2012 року в розмірі 1/4 частки його заробітку, заборгованості по аліментам не має, сторони характеризуються позитивно.

Згідно висновку органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 14 березня 2017 року в ході проведених заходів орган опіки та піклування, з метою прийняття відповідного рішення з максимальним урахуванням прав та законних інтересів дитини остаточне рішення по суті зазначених у позові вимог вважає за доцільне рекомендувати проживання ОСОБА_4 з батьком (а.с. 140-142).

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Не погоджуючись з рішенням суду та його висновками про можливість проживання дитини із батьком, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі послалася на те, що основним доводом про відмову у задоволенні її позову судом було взято до уваги бажання дитини проживати разом з батьком. Однак, ці доводи є безпідставними.

Статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України, а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10 грудня 1948 року (ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року (ст. 12), Протоколом N 4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16 вересня 1963 року (ст. 2) та іншими.

До того ж, головним критерієм при визначені місця проживання дитини, є інтереси цієї дитини, які повинні привалювати над інтересами батьків. Про це йде мова в рішенні Європейського суду з прав людини «Гоффманн проти Німеччини»(2001 p.), яким розкривається принципи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Так, згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Тому, на виконання вимог закону, суд допитав ОСОБА_4, якому виповнилося 11 років у листопаді 2016 року, і, з метою зясування питання з ким бажає проживати дитина та, у сукупності з іншими доказами, дійшов обгрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з батьком.

Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

При цьому з рішення вбачається, що суд врахував інші докази добуті в ході судового слідства і, зокрема, показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_13, а також дитячого психіатра ОСОБА_19

Згідно психолого-педагогічної характеристики учня ІНФОРМАЦІЯ_6, виданої 10 листопада 2016 року класним керівником ОСОБА_16 та директором ОСОБА_20 під час проживання з матір*ю ОСОБА_4 завжди ходив до школи охайним, мати та вітчим регулярно відвідували школу та контактували з класним керівником, відчувалася серйозність вимог з боку матері та вітчима. Під час проживання з батьком, успішність ОСОБА_4 дуже знизилася, контролю з боку батька не відчувається, школу батько відвідує за викликами, навчанням сина не цікавиться, за консультаціями до вчителів не звертається (а.с. 128).

Як вбачається з листа Лівобережного районного центру соціальних служб для сім*ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради від 25 листопада 2016 року щодо родини ОСОБА_4, під час бесіди зясовано, що на теперішній час хлопчик бажає проживати з батьком. Під час проведення індивідуальних бесід хлопчик поводився невпевнено, тривожно, його психоемоційний стан напружений та схвильований, що скоріш за все пов*язано із стресовими ситуаціями, які зазнала дитина у зв*язку із розлученням батьків. За результатами виконання хлопчиком психодіагнозтичних методик з*ясовано, що в уявленні ОСОБА_4 його родина це він та його тато. В усній бесіді ОСОБА_4 також зазначив, що мріє бачити поряд з собою тільки батька та не має бажання проживати спільно з матір*ю (а.с. 65).

Що стосується клопотання позивача про проведення судово-психологічної експертизи відносно ОСОБА_4, яке не було задоволено, то це клопотання було розглянуто відповідно до вимог ст.ст.143,168 ЦПК України. Свої аргументи та міркування з цього приводу наведені, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом. Оскільки за вимогами ст.212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, то відсутність висновку судово-психологічної експертизи, за наявності інших доказів, представлених сторонами, не може свідчити про неповноту судового слідства.

За положеннями ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Доводи позивача про те, що висновок, який був наданий службою у справах дітей Лівобережною районною адміністрацією Маріупольської міської ради суду першої інстанції не містить повних даних, що цей висновок комісії є недостатньо аргументованим та суперечить інтересам дитини і повинен базуватися на ретельному вивченні обставин справи до уваги не приймаються, оскільки ці доводи не відповідають дійсності.

Як вбачається з представленого висновку, в ньому відображені результати розгляду позовних заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2; дані про місце проживання сторін та умов для проживання дитини; знаходження на диспансерному обліку; відомостями про право власності; громадської оцінки та матеріального стану; результати психологічного обстеження сторін та їх дитини та зроблено висновок щодо доцільності проживання дитини з батьком (а.с.140-142).

Посилання ОСОБА_1 на те, що батько не цікавиться розвитком дитини та не прикладає зусиль для його виховання не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Встановлено, що з вересня 2016 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з батьком, відвідує школу, батько забезпечує сина регулярним та своєчасним харчуванням, дотриманням правил гігієни, наглядом за учбовим процесом та розвитком дитини. Той факт, що погіршилися результати дитини у навчанні, не може бути безумовною підставою для визнання неналежної участі батька у виховання сина, оскільки на ці обставини можуть впливати і інші фактори, як, наприклад зміна обстановки проживання, певне ставлення до дитини вчителя, надання дитині більшої самостійності тощо.

Згідно акту проведення співбесіди з малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, від 22 листопада 2016 року, спеціалістами служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради встановлено, що на теперішній час дитина мешкає разом з батьком та виявляє бажання щодо постійного проживання разом з ним, а до матері приходити тільки у гості. ОСОБА_7 зазначив, що йому не подобається, як до нього ставиться співмешканець матері, а мати його б*є. В той же час, батько завжди йому все спокійно пояснює, а мати завжди кричить (зворот а.с. 128).

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, правильно застосуав норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_2 в АДРЕСА_4 і підстав для скасування рішення та визначення іншого місця проживання дитини, колегія судів не вбачає.

Апеляційний суд враховує, що зміна місця проживання дитини завжди травма для неї; дитина майже рік проживає з батьком та бабусею; звикла до встановленого режиму проживання і має вільні можливості для того щоб спілкуватися з матірю. Дитина, як особистість була запрошена до столу переговорів про визначення її місця проживання, вона була вислухана і почута судом і оскільки малолітній має право брати активну участь у вирішенні своєї долі, то суд першої інстанції, з метою поваги до дитини, правильно визначив місце проживання ОСОБА_4 з батьком, щоб не піддавати дитину додатковому стресу та не завдавати їй душевного болю.

Саме з урахуванням інтересів ОСОБА_4, його віку, статі, відношення до батьків та фактичних обставин у справі, його ставлення до співмешканця матері, думки спеціалістів, колегія суддів вважає необхідним залишити рішення без змін, а апеляційну каргу ОСОБА_1, яка просила змінити судове рішення та визначити місце проживання сина з нею, відхилити.

Висновок психологічного обстеження ОСОБА_1 від 10 грудня 2016 року, згідно з яким позивач здатна адекватно виховувати дитину; ОСОБА_4 рекомендовано відвідування психолога з метою мінімізації впливу на психологічне здоров*я, розірвання шлюбу батьків та вирішення питання його проживання з одним з них; обом батькам рекомендовано не втягувати дитину та не маніпулювати нею в ситуаціях конфлікту та непорозуміння між ними з метою збереження його психологічного здоров*я, відносно позивача розцінюються критично, оскільки за показаннями спеціаліста психолога ОСОБА_21 дослідження проводилося щодо ОСОБА_1 за її зверненням, її сина ОСОБА_3 вона не бачила та не спілкувалася з ним (а.с. 70-71).

У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено ст. 141 СК України та витікає зі змісту Конвенції про права дитини.

Підстав для визначення місця проживання дитини з матірю не встановлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзеського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Попова

ОСОБА_22