Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2017 Справа №607/3372/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., з участю секретаря судового засідання Зубко О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору №770/38-391-07 від 05.09.2007 року, укладеного між нею та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» в особі Тернопільського відділення «Старий ринок» Групи відділень №2 (м.Тернопіль) Департаменту роздрібних продаж Центрального комерційного макрорегіону (м.Хмельницький) ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту 770/38-391-07. На погляд позивача, при укладенні даного договору кредиту відповідачем було не дотримано окремі норми чинного законодавства України, зокрема: при укладенні договору кредиту відповідачем не було доведено позивача до відома щодо наявності у нього відповідної ліцензії на право здійснення валютних операцій, оскільки згідно договору кредиту грошові кошти надавались в іноземній валюті - доларах США. Також позивач вважає, що умова договору кредиту щодо збільшення процентної ставки є нікчемною, так як відповідачем в односторонньому порядку було збільшено її розмір. Крім цього позивач вказує на те, що при укладенні освоюваного договору кредиту в обов'язковому порядку повинна була бути подана письмова згода чоловіка позивача, який на момент укладення даного договору кредиту перебував у шлюбних відносинах з позивачем, проте такої письмової згоди чоловік позивача не надавав. З викладених вище підстав позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір №770/38-391-07 від 05.09.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо позову, просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступне.

Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

05 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого зі всіма правами та обов'язками являється Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-391-07, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25 000,00 доларів США, зі сплатою 13,5 % процентів річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 15 серпня 2019 року.

Згідно п.1.2. цього договору кредит надавався на ремонт нерухомого майна в с. Озерна Зборівського р-ну Тернопільської області.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за коговором кредиту, кредитор (Іпотекодержатель) та фізична особа за законодавством України ОСОБА_1 (Іпотекодавець) уклали договір іпотеки без номера від 05 вересня 2007 року, згідно якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотеко держателю у якості забезпечення виконання Позичальником Основного зобов'язання, наступне нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 234,0 кв.м,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільської області Боднарчуком О.І. за № 3748.

За заявою ОСОБА_1 в 2012 році було замінено предмет іпотеки, а саме з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту, кредитор та фізична особа ОСОБА_1 уклали договір іпотеки без номера від 27 лютого 2012 року за реєстровим № 888, згідно якого Іпотекодавець передав в іпотеку іпотеку держателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов'язання, наступне нерухоме майно: чотирикімнатну квартиру, загальною площею 89,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савкою В.І. 25 лютого 2012 року за реєстровим № 247, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савкою В.І. 25 лютого 2012 року за № 4896863, що підтверджується витягом з державного реєстру правочинів, виданим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савкою В.І. 25 лютого 2012 року за № 11045940, що зареєстрований в Тернопільському міському БТІ 27 лютого 2012 року за реєстраційним № 19704358.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В статті 203 ЦК України перелічено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до банківської ліцензії №5 від 29.12.2001 року, виданої Національним банком України АКБ «Укрсоцбанку» було надано право на здійснення банківських операцій з іноземною валютою, визначених частиною 1 та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність. Також відповідачу Національним Банком України надано дозволи № 5-2 від 29.07.2003 року та № 5-3 від 21.09.2009 року на право здійснення валютних операцій, визначених статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024Л/І «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з кредитів у іноземній валюті.

За заявою ОСОБА_1 у відповідності до договору про внесення змін №-5 від 27.02.2012 року до договору кредиту залишок заборгованості за кредитним договором було конвертовано у національну валюту - гривню та було встановлено максимальний ліміт кредитування на рефінансування наявної на дату укладання додаткової угоди в розмірі 168 309,76 гривень.

Пунктом 2.6 договору кредиту передбачено, що кредитор (Банк) у випадку зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі, але не обмежуючись, внаслідок прийняття органами державної влади України або органами місцевого самоврядування нормативно-правових актів (рішень) які прямо або опосередковано впливають на стан грошового (кредитного) ринку України, а також за рішеннями Правління Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету чи іншого повноваженого колегіального органу ПАТ «Укрсоцбанк», кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів та/або комісій, зазначених у п.1.1., 3.3.15 цього Договору.

Про право Банку на підняття процентної ставки за кредитним договором відповідачу було відомо ще з моменту підписання нею цього договору кредиту, тобто з 05.09.2007 року.

При підписанні іпотечних договорів приватним нотаріусом Боднарчук О.І. та ОСОБА_5, чоловік позивача ОСОБА_6 давав згоду на оформлення в іпотеку придбаного під час шлюбу спільного майна в якості забезпечення спірного договору кредиту, тобто йому було відомо про отримання кредиту його дружиною і жодним чином він не заперечував проти цього і в подальшому не оскаржував його, про що свідчить нотаріально засвідчена заява ОСОБА_6

Таким чином спростовується твердження позивача про те, що кредит був виданий її без згоди чоловіка.

Посилання на неправомірність розміру процентної ставки суд до уваги не бере, оскільки таке підвищення відбулось з 20.10.2008 року, згідно листа банку від 08.10.2008 року, який направлявся позивачу, в той час як зміни до чинного законодавства щодо заборони збільшення розміру процентної ставки набули чинності з 10.01.2009 року.

Згідно пункту 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 160, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору №770/38-391-07 від 05.09.2007 року, який укладений між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич