У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - ТОВ «Комплекс Агромарс») звернулось до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 1 лютого 2011 року ОСОБА_3 прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71P, номерний знак НОМЕР_1, автоколони № 3 транспортного департаменту Гаврилівського птахівничого комплексу таукладено з ним договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

25 квітня 2012 року ОСОБА_3 переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA, номерний знак НОМЕР_2, автоколони № 2 цього ж департаменту та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки у порядку суміщення посади експедитора, переукладено з ним договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

17 вересня 2012 року ОСОБА_3 переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA, номерний знак НОМЕР_3, цієї ж автоколони та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

22 січня 2013 року ОСОБА_3 переведено водієм автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA, номерний знак НОМЕР_4, цієї ж автоколони та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора.

1 лютого 2014 року з відповідачем переукладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до вищезазначених договорів ОСОБА_3 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Протягом роботи відповідача на посаді водія-експедитора автоколони № 2 транспортного департаменту він неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясо для доставки його в пункт призначення, але під час передачі продукції контрагентом позивача виявилася її нестача, сам факт і розмір якої був підтверджений складеними відповідно до кожної нестачі актами прийому-передачі та/або актами про розбіжності, що відповідно до розрахунку склало 5 390 грн 05 коп.

Отже, ОСОБА_3 не виконував належним чином покладені на нього трудові обов'язки, внаслідок чого товариство зазнало значних матеріальних збитків.

Наказом від 9 лютого 2015 року №117 КА/к-з ОСОБА_3 звільнений за власним бажанням, у рахунок погашення вказаної заборгованості з нього було утримано 1 399 грн 88 коп. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач відмовляється.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Комплекс Агромарс» просило суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь 3 990 грн 17 коп. на відшкодування майнової шкоди та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 1 вересня 2016 року в задоволенні позову ТОВ «Комплекс Агромарс» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ТОВ «Комплекс Агромарс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» 3 990 грн 17 коп. на відшкодування майнової шкоди та 2 893 грн 80 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «Комплекс Агромарс», суд першої інстанції виходив із того, що як розмір нестачі, так і винні, протиправні дії відповідача, що мали до цього призвести, як обов'язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності позивачем не доведені. Крім того, позивачем пропущено передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП Українистрок (один рік з дня виявлення шкоди) для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ТОВ «Комплекс Агромарс», виходив із того, що протягом 2014-2015 років видано ряд наказів про відшкодування збитків, останній з яких від 31 січня 2015 року. Отже, ТОВ «Комплекс Агромарс» було відомо про факт заподіяної шкоди ОСОБА_3 і останнім визнавалося заподіяння ним збитків, він погоджувався з проведеними з нього стягненнями. Враховуючи, що розмір відрахувань із заробітної плати відповідача не покривав збитків, завданих останнім, то позивачу, за його твердженнями, про остаточну (невідшкодовану) суму збитків, завданих товариству відповідачем, з урахуванням проведених утримань, стало відомо саме в день звільнення відповідача - 9 лютого 2015 року, тому строк позовної давності, передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, позивачем не пропущено.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ТОВ «Комплекс Агромарс» перебувало з 1 лютого 2011 року до 9 лютого 2015 року у трудових відносинах з ОСОБА_3, з яким було укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Під час виконання відповідачем своїх трудових обов'язків було виявлено нестачу підзвітного товару (мясо-продукції), внаслідок чого товариству завдано збитки, розмір яких відповідно до розрахунку від 1 липня 2016 року за період з 21 квітня 2014 року до 25 січня 2015 року склав 5 390 грн 05 коп.

При звільненні з ОСОБА_3 було утримано 1 399 грн 88 коп. у рахунок погашення завданих збитків.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибуткине можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Крім того, у абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що, виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Так, позивач зазначав, що такі дії ОСОБА_3, як несвоєчасне повідомлення керівництва про всі обставини, які могли загрожувати збереженню ввірених йому матеріальних цінностей, спричинили нестачу, про що є відповідні акти приймання-передачі продукції за період роботи відповідача на підприємстві з квітня 2014 року до кінця січня 2015 року.

Проте апеляційний суд, взявши за доказ такі акти, не з'ясував, які міри були вжиті керівництвом товариства після отримання цих актів, чи відбирались у відповідача пояснення з приводу складених майже на протязі року актів по факту нестачі продукції та які конкретні умови товариство створило для забезпечення повного збереження ввірених працівнику матеріальних цінностей, що передбачено п. 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

При цьому п. 4 договору про повну матеріальну відповідальність передбачено, що працівник не несе відповідальності, якщо шкоду заподіяно не з його вини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Судом установлено, що акти приймання-передачі продукції контрагентами (акти про розбіжності) за період з 21 квітня 2014 року до 25 січня 2015 року після доставки продукції були передані ТОВ «Комплекс Агромарс», після чого протягом 2014-2015 років видано ряд наказів про відшкодування збитків, останній з яких виданий 31 січня 2015 року, тобто, висновок апеляційного суду про те, що товариству стало відомо 9 лютого 2015 року про факт заподіяння шкоди відповідачем є небезспірним й основаним на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Проте з даним позовом ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулось до суду лише 2 лютого 2016 року.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, доводів сторін не перевірив і дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропущенням позивачем без поважних причин строку звернення до суду.

Крім того, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта