Провадження № 2/521/2272/17

01 червня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Целуха А.П.,
при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про знесення самочинно побудованих споруд, -
Представник позивачів надала заву в якій просила позов задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову.
Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань про порядок розгляду справи до суду не надходило.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних відносин сторін, суд, зі згоди позивача, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи.
У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України
Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, , дослідивши докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Вказане домоволодіння в цілому складається із: літ. «А» - житловий будинок, площею 67,9 кв.м; літ. «Б» - сарай, площею 4,5 кв.м; літ. «В» - сарай, площею 1,7 кв.м; літ. «Г» - убиральня, площею 1,0 кв.м; №1-5 - огорожа, І-ІІІ - мостіння, площею 89,1 кв.м, розташованих на земельній ділянці площею 473 кв.м, що підтверджується технічним паспортом від 06.03.1991 року.
04.07.2012 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі вищевказаної декларації було видано Свідоцтво на право власності, яким посвідчено належність ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності 43/50 частини домоволодіння розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Малиновського, 85.
09.10.2013 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду була залишена без змін вказана постанова Одеського окружного адміністративного суду, а апеляційна скарга ОСОБА_3 була залишена без задоволення.
Постанова Одеського окружного адміністративного суду від 29.05.2013 року вступила в законну силу.

09.06.2016 р. рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (справа № 521/20178/1 Зц) був задоволений наш позов до ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнано недійсним Свідоцтво на право власності від 04.07.2012 p., видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради, якім посвідчено належність ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності 43/50 частин домоволодіння розташованого за адресою: м. Одеса, вул. маршала Малиновського, 85.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.06.2016 р. вступило в законну силу.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 376 житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ч.4 вказаної статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як було розяснено в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року, під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України №3038-VI дозвільний документ (статті 3537), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того обєкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Пунктом 5 вищевказаної постанови передбачено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Пункт 17 передбачає, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути предявлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Так статтею 103 Земельного кодексу України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно з п. 3ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Статтею 29 Закону України «Про планування і забудову територій», передбачено, що дозвіл на виконання будівельних робіт визначається як документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт» від 30.09.2009р. № 1104, встановлено, що для проведення будівельних робіт необхідно мати дозвіл на виконання будівельних робіт, який засвідчує право на виконання таких дій замовником та підрядником.

Нормами ст.Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»визначено, що право на виконання будівельних робіт надається після отримання дозволу Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно дост. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно достатті 28 Закону України «Про планування і забудову територій», проектна документація на будівництво об'єктів містобудування розробляється згідно з вихідними даними на проектування з дотриманням вимог державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови та затверджується замовником в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про архітектурну діяльність, під час організації та виконання будівельних робіт зі створення об'єкта архітектури не повинні бути порушені права та інтереси суміжних землекористувачів прилеглих земельних ділянок, власників розташованих на них будинків і споруд.

Статтею 5 Закону України «Про основи містобудування»визначено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Отже, для можливості будівництва з подальшим уведенням в експлуатацію завершеного будівництвом об'єкта необхідно отримати письмову згоду суміжного землекористувача, власника будинку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на праві спільної часткової власності належить ? частка жилого будинку з надвірними прибудовами, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Малиновського, буд. 85, на земельній ділянці площею 473 кв.м. на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 31.10.1991 року., що підтверджуються Свідоцтвом про право на спадщину за законом, від 13.07.1993 p., виданим державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованим в реєстрі за № 3-9763.

15.12.1995 року право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у встановленому порядку було зареєсровано в КП «Одеське БТІ та РОН» та записано в реєстрову книгу за № 235 під реєстром № 24073 стр. 61, що підтверджується реєстраційним посвідченням № 35714 від 15 грудня 1995 року.

ОСОБА_3 є власником іншої 1/2 частки будинку за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Малиновського, буд. 85, на земельній ділянці площею 473 кв.м. на підставі договору дарування укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 16.04.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого та записаного в реєстрі за № 3-3667. Вказані обставини підтверджуються договором дарування.

18.05.1993 року право власності ОСОБА_3 на вказану частку домоволодіння у встановленому порядку було зареєстровано в КП «Одеське БТІ та РОН» та записано в реєстрову книгу під № 235, стр. 60 р. № 24073.

Вказане домоволодіння в цілому складається із: літ. «А» - житловий будинок, площею 67,9 кв.м; літ. «Б» - сарай, площею 4,5 кв.м; літ. «В» - сарай, площею 1,7 кв.м; літ. «Г» - убиральня, площею 1,0 кв.м; №1-5 - огорожа, І-ІІІ - мостіння, площею 89,1 кв.м, розташованих на земельній ділянці площею 473 кв.м, що підтверджується технічним паспортом від 06.03.1991 року

Таким чином, у відповідності до зазначених вище норм, судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 , є власниками суміжних з відповідачем земельних ділянок.

Оскільки будівельні роботи відповідачем проведені без згоди позивачів з порушенням меж суміжних земельних ділянок, суд вбачає, що своїми діями відповідач порушив право позивачів на володіння та користування земельними ділянками.

Стаття 317 ЦК Українивизначає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповдіно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1,2ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом вказаних норм до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном та може вимагати усунення всяких порушень його права (ст. 391 ЦК України).

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про те, що у судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо незаконності здійсненого відповідачем будівництва та порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2Г, які внаслідок дій ОСОБА_3М, позбавлені права безперешкодного користування належним їй майном.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 376, 377391ЦК України, статтею 120 Земельного Кодексу України, ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про знесення самочинно побудованих споруд задовольнити.

Знести самочинно побудовані ОСОБА_3 споруди за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Малиновського, 85, визначених в технічному паспорті, виданому КП «Одеське МБТІ та РОН» 24.11.2011 p.; інвентарна справа 127, реєстровий номер 37171177, кн 235-61-р 24073, під літ. «К», з прибудовою літ. «к», та прибудовою літ. «а2».

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси, яка подається протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня в судовому засіданні, з дня отримання копії заочного рішення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.П.Целух

01.06.17