25 жовтня 2017 року м. Вінниця
щодо ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в квартиру.
За наслідками розгляду апеляційної скарги сторони на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в квартиру.
Вважаю, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року не відповідає вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи, в 2009 році ОСОБА_1 став власником ? частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, інша ? частки даної квартири була зареєстрована на його дружину ОСОБА_2
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2017 року скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення вартості ? частки квартири.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та ухвалено нове рішення, яким припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на ? частки квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3. Зобовязано ОСОБА_2 компенсувати ОСОБА_1 вартість ? частки квартири АДРЕСА_3, в розмір 516088 грн.

Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 18 липня 2017 року, ОСОБА_1 було знято з реєстрації за вказаною адресою у звязку з вибуттям до нового місця проживання.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості, єдиним власником вищевказаної квартири являється ОСОБА_3, дата державної реєстрації 24 липня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28 липня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

В звязку з тим, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні квартирою №7, по вул. Келецькій, 130а, в м. Вінниці, шляхом самовільного виселення ОСОБА_1, 07 серпня 2017 року останній звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про вселення.

Разом з позовною заявою подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року, заяву ОСОБА_1 було задоволено та накладено арешт на вищевказане нерухоме майно.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір, предметом якого є квартира, власником якої є ОСОБА_2, яка може вжити заходів повязаних з переходом права власності на квартиру третім особам, що може утруднити виконання рішення суду у випадку його задоволення.

Однак, з таким висновком повністю погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до ч.6 ст.153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову" № 9 від 22 лютого 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції вказаного не врахував, не пересвідчився в тому, чи дійсно в даній справі між сторонами виник спір щодо нерухомого майна.

В даному цивільному провадженні позовна вимога стоїть саме про вселення, а тому суд необґрунтовано виходив з того, що предметом спору в даній справі є квартира.

Європейський суд з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії" вказує, що хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов'язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що у справі про розподіл майна, яка знаходиться в провадженні Вищого Спеціалізованого Суду України, саме ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами про стягнення вартості 1/2 частини квартири, що свідчить про втрату ним інтересу до квартири як обєкту нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона бажає використовувати дану квартиру для свого проживання і проживання її сина, у неї було достатньо часу для того, щоб відчужити квартиру на користь третіх осіб, однак вона цього не зробила.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу (оголошення в газеті про продаж тощо), який свідчив би про те, що відповідач бажає відчужити дану квартиру.

З огляду на викладене, вважаю, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні заяви.

Суддя Апеляційного суду

Вінницької області ОСОБА_4