Номер провадження: 22-ц/785/5737/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2017 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

встановила:

06.09.016 р. позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з нього на свою користь грошові кошти за договором позики в сумі 212 800 грн., що еквівалентно 8 000 доларам США.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22.04.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого відповідач позичив в нього грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, що на день звернення до суду з позовом становило 212 800 грн. та зобов'язався повернути вказані кошти через один рік.

На підтвердження факту передачі грошей відповідачем була власноручно написана відповідна розписка. Проте відповідач умови договору не виконав та грошові кошти не повернув, у зв'язку з чим він був вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про те, що позов підтримує в повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутністю, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував.

Справа була розглянута у відсутність відповідача при заочному розгляді справи.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.05.2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3ставить питання про скасування вищевказаного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції з'явився лише представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Попов М.С. Відповідач ОСОБА_3, а також його представники до суду не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

При цьому, відповідач ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання через свого представника ОСОБА_6, як то передбачено ч.5 ст. 76 ЦПК України (а.с.76).

Та обставина, що відповідач ОСОБА_3 та його представники ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 не отримували від суду поштову кореспонденцію, яка направлялась на їх адресу неодноразово (а.с.65-74, 77-87), свідчить про небажання їх приймати участь у справі, оскільки вони безсумнівно повідомлені про апеляційний розгляд справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції з 13.06.2017 року, тобто майже 5 місяців.

У зв'язку з викладеним, та враховуючи те, що ніщо не заважало відповідачу та заявнику апеляційної скарги ОСОБА_3, а також його представникам інтересуватись станом руху вказаної апеляційної скарги та її розгляду, колегія суддів дійшла висновку про необхідність розгляду справи за відсутності заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 та його представників, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів враховує практику Європейського Суду з прав людини з цього приводу, який в п.41 Рішення у справі «Пономарьов проти України», а також в п. 27 Рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» зазначив, що є недопустимим, коли в розумні інтервали часу відповідач не вживав заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що за договором позики від 22.04.2014 року відповідач отримав в борг від позивача грошову суму еквівалентну 8000 доларів США, про що видав відповідну розписку, відповідно до якої зобов'язувався повернути грошові кошти на протязі року.Оскільки відповідач борг не повернув, то суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача зазначену суму боргу.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Виникнення боргу відповідача перед позивачем підтверджується наявною у справі розпискою відповідача ОСОБА_3 про отримання ним у борг від позивача ОСОБА_4 суми коштів еквівалентну 8000 доларів США на ремонт свого житла, які зобов'язався повернути на протязі року (а.с.5).

Факт написання вказаної розписки і виникнення у зв'язку цим боргу, не спростовані ні матеріалами справи, ні відповідачем ОСОБА_3

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що між сторонами виникли інші правовідносини - з приводу перевезення, а не боргу, є безпідставними, оскільки спростовуються самим текстом розписки, згідно якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 не що інше, як борг.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, то зобов'язальні договірні відносини між позивачем та відповідачем кваліфікуються судом як позикові.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцевіпозику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки, відповідно до ст. 612 ЦК України відповідач, що прострочив свої зобов'язання повинен повернути позивачу суму боргу за договором позики, то суд дійшов правильного і обгунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу, яка склала 212800 грн., що еквівалентно 8000 доларам США, станом на час розгляду справи.

Також враховуючи, що позивач ОСОБА_4 як інвалід 2 групи був звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд правомірно стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 2128 грн., як то передбачено ст. 88 ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра