АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22ц/796/6380/2017 Головуючий у 1-й інстанції - Васильєва Н.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Андрієнко А.М.

суддів Мараєва Н.Є.,

Заришняк Г.М.

при секретарі Гарматюк О. Д., Горак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький», Національного банку України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький», 3-я особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про захист прав споживачів, визнання кредитних та іпотечних договорів недійсними, скасування записів,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький» про захист прав споживачів, визнання кредитних та іпотечних договорів недійсними, скасування реєстрових записів - задоволено частково.

Визнано недійсними: кредитний договір номер 602-Ф від 31 травня 2006 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_2 з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 1054-Ф від 24 грудня 2007 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 340-Ф від 08 червня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» , правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_2, з усіма додатковими угодами ; кредитний договір номер 380 від 27 липня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС - Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», правонаступником якого є ОСОБА_2, з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 379-Ф від 27 липня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС -Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_3, з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 377-Ф від 27 липня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6, правонаступником якого є ОСОБА_3, з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 378-Ф від 27 липня 2005 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «Тас-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_3, з усіма додатковими угодами; кредитний договір номер 601-Ф від 31 травня 2006 року, укладений між Закритим Акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_3, з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 543, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 545, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 547, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 550, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 552, укладений між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 554, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 540, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3, правонаступником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами; іпотечний договір від 06 серпня 2010 року за реєстровим номером 1641, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2, з усіма додатковими угодами.

Скасовано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про іпотеку та обтяження, внесені на підставі: іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстрованого за номером 543, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 545, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 547, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 550, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 552, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 554, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 13 травня 2010 року за реєстровим номером 540, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3, правонаступником якої є Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький»; іпотечного договору від 06 серпня 2010 року за реєстровим номером 1641, укладеного між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представники Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Національного банку України подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду в частині визнання недійсними кредитних, іпотечних договорів та в частині скасування записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавицький», не погоджуючись з рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просило рішення суду в частині відмови у визнанні недійсним Кредитного договору № 599 від 30.11.2007 р., укладеного між Закритим акціонерним товариством «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавицький», з усіма додатковими угодами скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції представники апелянтів підтримали апеляційні скарги , представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підтримав апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк», Національного банку України.

Представник позивачів заперечував проти апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Національного банку України та підтримав апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький».

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Національного банку України підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ТОВ «Кавицький»- частковому задоволенню із наступних підстав.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький» про захист прав споживачів, визнання кредитних та іпотечних договорів недійсними, скасування записів в реєстрі, посилаючись на те, що умови кредитних договорів є такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачам; такими, що передбачають обов'язок укласти інший договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем; дискримінаційними стосовно споживача, в тому числі щодо правил зміни відсоткової ставки; несправедливими; такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та у зв'язку з цим підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Відповідно до ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.. 203 цього Кодексу

Відповідно до ст.ст.1054-1055ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування із коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість його послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги: ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; і т.д.

Аналогічні вимоги встановлені пунктом 2.1 постанови Правління Національного банку України за №168 від 10 травня 2007року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007року за №54113808, яким передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом; вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо, варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умови дострокового повернення кредиту.

Пунктом 3.1 зазначеної вище постанови визначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно- правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно - обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Пунктом дев'ятим зазначеної статті визначено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Конституційний Суд України в рішенні від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 по справі № 1-26/201 зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при укладанні договорів та додаткових договорів між сторонами по справі , був порушений баланс договірних прав та обов'язків споживача, а тому зазначені договори визнані недійсними.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд прийшов до таких висновків, неповно встановивши обставини справи, зазначені висновки не відповідають обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Так, при укладенні кредитних договорів 602-Ф від 31.05.2006 р., № 1054-Ф від 24.12.2007 р., 601-Ф від 31.05.2006р., 599 від 30.11.2007 кредитодавцем не було надано списку страхових компаній, які є погодженими кредитодавцем, що унеможливлює встановлення вартості надання такими компаніями страхових послуг та розміру страхових платежів. Таким чином, як зазначають позивачі, кредитодавець порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. У зв'язку з цим існують правові підстави для визнання таких положень договору недійсними. Банк, всупереч вимогам вищезазначеного закону, не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема розмір відсотків, які мають бути сплачені за весь період повернення кредиту. Вказане порушення було допущено при укладенні всіх кредитних договорів. Позивачі зазначають, що продавець, виконавець, виробник не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року по справі номер 6-1746цс16.

Як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції визнав недійсними кредитні договори № 378-Ф від 27.07.2005 року, № 377-Ф від 27.07.2005 року, № 379-Ф від 27.07.2005 року, № 380 від 27.07.2005 року, 340-Ф від 08.06.2005 року .

Однак, судом першої інстанції не враховано, що Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції від 18.11.2003 року, яка діяла на момент укладення перелічених вище кредитних договорів, не встановлював таких ознак недійсності договорів зі споживачами, як несправедливі умови чи укладення договору із використанням нечесної підприємницької практики. На той час законодавство не оперувало такими поняттями.

Відповідно до абзацу З п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. за № 9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Колегія суддів вважає, що недійсність кредитних договорів № 378-Ф від 27.07.2005 року, № 377-Ф від 27.07.2005 року, № 379-Ф від 27.07.2р05 року, № 380 від 27.07.2005 року, 340-Ф від 08.06.2005 року не може бути визнана на підставі норм Закону, який було прийнято після укладення цих договорів, оскільки закон зворотної сили не має.

Відповідно до ст. 12 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції від 18.11.2003 року споживачі під час придбання,замовлення або використання товарів (робіт, послуг) для задоволення своїх побутових потреб мають право на достовірну, доступну, своєчасну інформацію про товари ( роботи, послуги).

Особи, які укладали договори, правонаступниками яких є позивачі по справі, володіли інформацією про істотні умови цих договорів, а тому рішення про визнання недійсними кредитних договорів № 378-Ф від 27.07.2005 року, № 377-Ф від 27.07.2005 року, № 379-Ф від 27.07.2005 року, № 380 від 27.07.2005 року та 340-Ф від 08.06.2005 року повинно бути скасовано і з цих підстав в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Крім того, на час укладання Кредитних договорів № 378-Ф від 27.07.2005 року. № 377-Ф від 27.07.2005 року. № 379-Ф від 27.07.2005 року. № 380 від 27.07.2005 року та 340-Ф від 08.06.2005 року закон не зобов'язував банки надавати інформацію про сукупну вартість кредиту.

Судом також встановлено, що частина кредитних договорів, які позивачі просили визнати недійсними, були укладені іншими сторонами кредитних правовідносин.

За всіма кредитними договорами спочатку виступав ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого став ЗАТ «Сведбанк Інвест», згодом ПАТ «Сведбанк» , ПАТ ОмегаБанк», права якого були викуплені на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2013 року за № 1 ПАТ «Дельта Банк».

Кредитний договір № 602-Ф від 31.06.2006 року був укладений ОСОБА_4, згідно з договором про переведення боргу від 15.08.2011 року правонаступником став ОСОБА_2.

За кредитним договором № 340-Ф згідно з Договором про внесення змін та доповнень № 39 від 07.07.2008 борг ОСОБА_4 було переведено на ОСОБА_2

За кредитним договором № 380-Ф від 27.07.2005, договором № 16 від 29.07.2008 солідарними боржниками стали ТОВ «Кавицький» та ОСОБА_2, згідно з Додатковим договором № 23 від 13.05.2010 року ТОВ «Кавицький» було виключено як позичальника, а залишився ОСОБА_2

За кредитним договором № 379-Ф від 31.05.2006, згідно з Договором про переведення боргу за кредитним договором від 13 травня 2010 року борг ОСОБА_5 було переведено на ОСОБА_3 Одночасно було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 49 до кредитного договору.

За кредитним договором № 377-Ф від 27.07.2005 року, 13 травня 2010 року Договором про переведення боргу та Договором про внесення змін та доповнень до Кредитного договору права та обов'язки боржника ОСОБА_9 були відступлені на користь ОСОБА_3

За кредитним договором від 378-Ф від 27.07.2005 року, згідно з Договором від 13 травня 2010 року про переведення боргу заборгованість ОСОБА_7 була переведена на ОСОБА_3

За кредитним договором від 601-Ф від 4.05.2006, згідно з Договором від 13 травня 2010 року про переведення боргу заборгованість ОСОБА_8 переведена на ОСОБА_3

Крім того, за всіма договорами позивачами ОСОБА_2 укладалося по кілька десятків додаткових угод.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому відповідно до пункту 2 частини 2 вказаної статті визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до пункту статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) встановлених законодавчих вимог в момент вчинення правочину.

Системний аналіз положень статті 215 ЦК України дозволяє дійти висновку про встановлення законодавцем чітких часових та суб'єктних меж для аналізу дотримання вимог про дійсність будь-якого правочину - сторона правочину (інша заінтересована особа) в момент укладення правочину.

Проте зі змісту матеріалів справи та пояснень учасників, на момент укладення спірних кредитних договорів позивачі взагалі не були їх сторонами (первісними позичальниками) та не мали іншого законного інтересу щодо вказаних правочинів.

Набуття позивачами статусу позичальників відбулась в наступному на підставі відповідних договорів про переведення боргу та договорів про внесення змін до кредитних договорів.

Тому, скасовуючи Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2017 року та відмовляючи у заявленому позові в повному обсязі, апеляційний суд погоджується з позицією, заявленою представниками ПАТ «Дельта Банк», Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про те, що оскільки позивачі не мали статусу сторони оскаржуваних кредитних договорів в момент їх укладення, то у них відсутнє право чи законний інтерес, які могли б бути порушені при укладенні спірних договорів та підлягали б захисту в судовому порядку згідно заявлених у даній справі позовних вимог.

Колегія приходить до висновку про відсутність у позивачів на момент укладення кредитних договорів будь-яких пов'язаних із ними суб'єктивних прав та законних інтересів, що виключало можливість їх порушення та відповідно застосування до спірних відносин вказаних позивачами норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» про недійсність договорів.

З цих підстав колегія вважає, що вказані позивачами норми про недійсність кредитних договорів були помилково застосовані Печерським районним судом м. Києва при винесенні оскаржуваного рішення.

Крім того, зважаючи на те, що недійсність договорів іпотеки за змістом позовної заяви та оскаржуваного рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року обґрунтовувалось виключно недійсністю кредитних договорів (основне та похідне зобов'язання), відмова у задоволенні вимоги про визнання кредитних договорів недійсними обумовлює відхилення й вимоги позивачів щодо недійсності договорів іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином не врахував та не взяв до уваги вказані обставини та безпідставно частково задовольнив позовні вимоги.

За таких обставин ухвалене судом першої інстанції судове рішення в частині задоволення позову підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають відхиленню в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що в задоволенні вимог про визнання кредитних договорів недійсними з моменту їх укладання повинно бути відмовлено, оскільки зазначені договори укладалися між іншими фізичними та юридичними особами, які виконували умови цих договорів і не ставили питання про визнання їх недійсними. Позивачі не були стороною спірних договорів на момент їх підписання, що виключає можливість порушення їх прав в момент укладання договорів.

Судом встановлено, що 13.05.2010 року всі кредитні договори були фактично викладені і підписані сторонами в новій редакції, а згодом 24.07.2013 року були викладені в новій редакції вже з відповідачем ПАТ «ДельтаБанк», що, на думку колегії суддів, також є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання кредитних договорів недійсними з моменту їх укладення.

Позивачі ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом про визнання кредитного договору № 599 від 30.11.2007 року недійсним, аргументуючи свої вимоги тим, що вони,як поручителі за цим договором, мають матеріально-правову зацікавленість щодо оспорення його дійсності.

Колегія суддів вважає, що в задоволенні вимог щодо визнання кредитного договору № 599 від 30.11.2007 року , укладеного ТОВ «Кавицький» недійсним, повинно бути відмовлено, оскільки на правовідносини , що склалися у юридичної особи з банком не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів».

Судом також встановлено, що всі договори іпотеки, укладені сторонами кредитних договорів, забезпечують виконання всіх кредитних договорів, у визнанні недійсними яких судом відмовлено.

Відповідно до ст.. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання кредитних договорів недійсними , а договори іпотеки та реєстрація є похідними від кредитних зобов'язань, то в задоволенні вимог про визнання договорів іпотеки та реєстрації також повинно бути відмовлено.

Оцінюючи заяву ПАТ «Дельта Банк» про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у мажах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до зазначених роз'яснень , колегія суддів відмовляє у позові за недоведеність позовних вимог.

Керуючись ст..ст. 303, 307, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Національного банку України задовольнити.

Апеляційну скаргу ТОВ «Кавицький» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року скасувати та

ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавицький», 3-Я особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про захист прав споживачів, визнання кредитних та іпотечних договорів недійсними, скасування записів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення,однак, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: