СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/904/17
09 червня 2017 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді - Войтенко Ю.В.,
при секретарі - Самчик І.М.,
представника позивача - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства «АНТОНОВ» в особі Філії «Серійний завод «Антонов» до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
25 серпня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та просить стягнути з відповідача суму судових витрат.
Позов аргументує тим, що 14 вересня 2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду інженера-технолога згідно Наказу №6022/К від 12.09.2011р. до Державного підприємства "Київський авіаційний завод "Авіант" (ДП "АНТОНОВ"). Відповідач на підставі особистої заяви про реєстрацію місця проживання, був поселений до гуртожитку АДРЕСА_1. Відповідно до довідки Філії Державного підприємства «АНТОНОВ» «Серійний завод «АНТОНОВ» від 13.01.2016 р. № 04/671, гуртожиток АДРЕСА_1 знаходяться на балансі та утримується Філією ДП «АНТОНОВ» «Серійний завод «АНТОНОВ». 12 березня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено за здійснення прогулів без поважних причин згідно Наказу №4033/К про припинення трудового договору від 10.04.2015 р. Відповідач не проживає у зазначеному приміщені. Цей факт зафіксований актом № 12 від 22.07.2015 року про не проживання особи в житловому приміщені. Повторно відповідний факт також зафіксований актами: актом № 29 від 23.09.2015р., актом № 44 від 10.12.2015р. Відповідач не сплачував та не сплачує за проживання в гуртожитку №2 про що свідчить Довідка бухгалтерії №268 від 11.03.2016 року «Відділу соціально-комунального призначення Філії ДП "АНТОНОВ" "Серійний завод «АНТОНОВ». Крім того, в Довідці Форми 3 зазначено, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована та не проживає за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач фактично не проживає, тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовільнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в тому числі шляхом публікації оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» №96 від 26 травня 2017 року, про причини неявки суду не повідомив, заперечень, пояснень щодо позову не надавав, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що Відповідно до довідки Філії Державного підприємства «АНТОНОВ» «Серійний завод «АНТОНОВ» від 13.01.2016 р. № 04/671, гуртожиток АДРЕСА_1 знаходяться на балансі та утримується Філією ДП «АНТОНОВ» «Серійний завод «АНТОНОВ» (а.с. 10).
Відповідач на підставі особистої заяви про реєстрацію місця проживання, був поселений до гуртожитку АДРЕСА_1., про що свідчать картки реєстрації (а.с. 21).
12 березня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено за здійснення прогулів без поважних причин згідно Наказу №4033/К про припинення трудового договору від 10.04.2015 р. (а.с. 20).
Відсутність відповідача за місцем реєстрації підтверджується актом № 12 від 22.07.2015 року про не проживання особи в житловому приміщені, актами:№ 29 від 23.09.2015р.; актом № 44 від 10.12.2015р., актом №85 від 21.04.2017 року, актом №86 від 15.05.2017 року (а.с. 13, 14, 15).
Згідно довідки, наданої Державним підприємством «Антонов» Філія «Серійний завод «Антонов» №24 від 24.05.2017 року ОСОБА_2, на даний час не є працівником підприємства філія ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов».
Відповідач не сплачував та не сплачує за проживання в гуртожитку №2 про що свідчить Довідка бухгалтерії №268 від 11.03.2016 року «Відділу соціально-комунального призначення Філії ДП "АНТОНОВ" "Серійний завод «АНТОНОВ» (а.с. 11).
Відповідно до довідки Форми №3 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, гуртожиток (а.с.7).
В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Крім того, відповідно до ст.9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року (ст. 11), з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права.
Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано.
Відсутність відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації підтверджується показами позивача, актом № 12 від 22.07.2015 року, актом №29 від 23.09.2015р.; актом № 44 від 10.12.2015р., актом №85 від 21.04.2017 року, актом №86 від 15.05.2017 року. Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 більше року не проживає в даній кімнаті. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідач не несе.
Невід'ємною умовою застосування норм ст. 405 ЦК України є відсутність особи без поважних причин понад один рік.
Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням та задоволення позову.
Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «АНТОНОВ» в особі Філії «Серійний завод «Антонов» судовий збір у сумі 1378 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316-319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, Законом України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.ст.10, 30, 60, 61, 88, 179, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд
Позовні вимоги Державного підприємства «АНТОНОВ» в особі Філії «Серійний завод «Антонов» до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 особою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути зОСОБА_2 на користь Державного підприємства «АНТОНОВ» в особі Філії «Серійний завод «Антонов» судовий збір у сумі 1378 грн. 00 коп.
На це заочне рішення відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії може бути подана заява до Святошинського районного суду м. Києва про перегляд цього заочного рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Войтенко