Справа № 509/851/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, встановлення часток та визнання права власності на частки нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

13 березня 2017 року, ОСОБА_1, звернулася до суду з первісним позовом, в якому просила суд, визнати : комплекс сільськогосподарських споруд - нежитлові приміщення, загальною площею 1141,1 кв.м, позначених на плані під літ. «Е», площею 748,1 кв.м - будівля для утримання худоби та птиці, під літ. «В», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Г», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «К», площею 113,4 кв.м - господарський блок, під літ. «І», площею 140 кв.м - навіс, під літ. «О», площею 78 кв.м - резервуар, під №№ 1-3 - огорожа, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та комплекс сільськогосподарських споруд - нежитлові приміщення, загальною площею 665,9 кв.м, позначених на плані під літ. «А», площею 471,5 кв.м - побудтовий блок, під літ. «Б», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Д», площею 31,5 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Ж», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «З», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Є», площею 70,5 кв.м - санітарний блок, під № І мощення, під №№ 1-3 огорожа об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_3, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна, мотивуючи це набуттям вказаного нерухомого майна у їхньому шлюбі, а тому спільним сумісним майном подружжя.

19.06.2017 р., до суду із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_2 з аналогічними позовними вимогами, в яких також просив суд, визнати вищевказане нерухоме майно об'єктом спільної суміснеої власності подружжя його та ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки не повідомила, надавши суду письмову заяву, в якій підтримала свій позов та прохання про слухання справи за її відсутності (а.с. 130).

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надавши суду свою заяву, в якій не заперечував проти задоволення первісного позову ОСОБА_1, підтримав свій зустрічний позов, який просив задовольнити та слухати справу за його відсутності (а.с. 129).

Дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд вважає, що обидва позови слід задовольнити з наступних підстав.

За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У відповідності до вимог п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Приписами ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із ст. 370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.

Стаття 372 ЦК України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Відповідно до ч.ч. 3,4,6 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» - право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно - не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно - не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Суд встановив, що шлюб між сторонами, був зареєстрований 27.04.2002 р. (а.с. 8).

В період шлюбу, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2, за нотаріально-посвідченим договором дарування від 25.01.2017 р. (реєстр. № 61) отримав у дар земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства (землі сільськогосподарського виробництва), загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 та зареєстрував своє право власності на неї, отримавши витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 78835571 від 25.01.2017 р., номер запису про право власності 18701120 від 25.01.2017 р. (а.с. 9-15).

Також, період шлюбу, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2, за нотаріально-посвідченим договором дарування від 25.01.2017 р. (реєстр. № 60) отримав у дар земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства (землі сільськогосподарського виробництва), загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану за адресою : АДРЕСА_2 та зареєстрував своє право власності на неї, отримавши витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 78831193 від 25.01.2017 р., номер запису про право власності 18700218 від 25.01.2017 р. (а.с. 16-19).

З позову вбачається, що на вищевказаних земельних ділянках, колишніми власниками було розпочато будівництво спільно зі сторонами по справі спірних нежитлових будівель і споруд (комплекси сільськогосподарських споруд), яке було закінчено подружжям ОСОБА_2 з отриманням технічних паспортів на вказане нерухоме майно (а.с. 20-46).

Відповідно до звітів про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єктів від 27.01.2017 р., які відповідають вимогам надійності і безпечної експлуатації і можливості їхньої безпечної експлуатації (а.с. 47-61).

Керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,154,169,209,212,214,215,218 ЦПК України, ст.ст. 57,60,61,63,65,68-71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 316,317,368,369,370,372,375,376 ЦК України, ст.ст. 81,125,126,116 ЗК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Постановою Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позови ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, встановлення часток та визнання права власності на частки нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя -задовольнити ;

2.Визнати : комплекс сільськогосподарських споруд - нежитлові приміщення, загальною площею 1141,1 кв.м, позначених на плані під літ. «Е», площею 748,1 кв.м - будівля для утримання худоби та птиці, під літ. «В», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Г», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «К», площею 113,4 кв.м - господарський блок, під літ. «І», площею 140 кв.м - навіс, під літ. «О», площею 78 кв.м - резервуар, під №№ 1-3 - огорожа, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та комплекс сільськогосподарських споруд - нежитлові приміщення, загальною площею 665,9 кв.м, позначених на плані під літ. «А», площею 471,5 кв.м - побудтовий блок, під літ. «Б», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Д», площею 31,5 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Ж», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «З», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Є», площею 70,5 кв.м - санітарний блок, під № І мощення, під №№ 1-3 огорожа об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

3.Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним на комплекс сільськогосподарських споруд - нежитлові приміщення, загальною площею 1141,1 кв.м, позначених на плані під літ. «Е», площею 748,1 кв.м - будівля для утримання худоби та птиці, під літ. «В», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Г», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «К», площею 113,4 кв.м - господарський блок, під літ. «І», площею 140 кв.м - навіс, під літ. «О», площею 78 кв.м - резервуар, під №№ 1-3 - огорожа, що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 та комплекс сільськогосподарських споруд - нежитлові приміщення, загальною площею 665,9 кв.м, позначених на плані під літ. «А», площею 471,5 кв.м - побудтовий блок, під літ. «Б», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Д», площею 31,5 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Ж», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «З», площею 30,8 кв.м - нежитлова будівля, під літ. «Є», площею 70,5 кв.м - санітарний блок, під № І мощення, під №№ 1-3 огорожа.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Гандзій Д.М.