У х в а л а

іменем україни

14 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів:Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акта та витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді2016 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся до суду в інтересах держави із указаним позовом, у якому зазначив, що прокуратурою під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000089, зареєстрованого 25 березня 2015 року за ч. 2 ст. 364 КК України за фактом незаконного вибуття у приватну власність земель прибережної захисної смуги Чорного моря, виявлено порушення законодавства під час розпорядження земельними ділянками територіальної громади с. Коблеве Березанського району Миколаївської області.

Згідно з пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 9 від 14 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,11 га (пасовища) із земель, не наданих у власність та користування, для ведення особистого селянського господарства в с.Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району.

Пунктом 1 рішення Коблівської сільсьської ради № 11 від 26 грудня 2012 року цільове призначення земельної ділянки змінено на будівництво та обслуговування об'єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування,на підставі чого ОСОБА_6 видано державний акт НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2.

На підставі договору дарування № 2024 від 10 вересня 2014 року вказану земельну ділянку відчужено на користь ОСОБА_7

Посилаючись на те, що земельна ділянка розташована на відстані 25-30 м від урізу води в рекреаційній зоні Чорного моря, відноситься до земель водного фонду й не може передаватися у власність громадянам, а рішення сільради прийняті з порушенням порядку передачі та зміни цільового призначення земельної ділянки, що порушує інтереси територіальної громади та державні інтереси, прокурор просив визнати незаконним та скасувати пункти 1, 2 рішення Коблівської сільради № 9 від 14 грудня 2012 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки, визнати незаконним та скасувати рішення Коблівської сільської ради № 11 від 26 грудня 2012 року в частині зміни цільового призначення земельної ділянки, визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку, витребувати земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_7 та повернути її територіальній громаді.

До участі в справі як третіх осіб залучено ПАТ «ПроКредитБанк», як іпотекодержателя земельної ділянки, та ТОВ «Волна-Прім», яке наполягає на порушенні його прав землекористувача.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 березня 2017 року, рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 17 січня 2017 року скасовано, позов задоволено частково.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

А змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на садах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами встановлено, що рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 9 від 14 грудня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність ОСОБА_6 із земель, не наданих у власність та користування земельну ділянку площею 0.11 га (пасовища) для ведення особистого селянського господарства у с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 11 від 26 грудня 2012 року «Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, що перебувають у власності громадян» затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_6 для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Коблеве площею 0.11 га(пасовища), на комерційне призначення для будівництва об'єктів інфраструктури та закладів громадського харчування.

26 грудня 2012 року ОСОБА_6 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, запис про виникнення права внесено до Поземельної книги (Національної кадастрової системи) 20 березня 2015 року.

10 вересня 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування № 2024 ОСОБА_6 подарував вказану земельну ділянку ОСОБА_7

За даними Національної кадастрової системи, спірна земельна ділянка знаходиться на відстані від урізу води Чорного моря до південої межі − 25-30 метрів, до північної − 50-60 метрів, що узгоджується з матеріалами експлікації земельних угідь.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст. ст. 78, 80, 81, 116 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності та набувають це право лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України, ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать прибережні захисні смуги вздовж морів, річок та навколо водойм.

Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (стаття 60 ЗК України, статті 1, 88 ВК України).

Уздовж морів ширина прибережної захисної смуги становить не менше двох кілометрів від урізу води.

У межах прибережної захисної смуги морів встановлюється пляжназона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води.

Користування пляжною зоною здійснюється з дотриманням вимог щодо охорони морського середовища, прибережної захисної смуги від забруднення та засмічення і вимог санітарного законодавства. У межах пляжної зони забезпечується безперешкодний і безоплатний доступ громадян для загального водокористування, крім земельних ділянок, на яких розташовані гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори.

Прибережні захисні смуги уздовж морів є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних (ст. 62 ЗК України, ст. 90 ВК України).

Землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній або комунальній власності і можуть надаватись у передбаченому законом порядку лише у користування фізичних та юридичних осіб та лише для цілей, визначених земельним та водним законодавством (ст. ст. 59, 84 ЗК України, ст. ст. 85, 88 ВК України).

Прибережні захисні смуги (з установленою в них пляжною зоною) встановлюються за окремими проектами землеустрою, які є документами, що містять графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів Українивід 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може трактуватись як відсутність самої прибережної захисної смуги, а тому і свідчити про правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Крім того, спірна земельна ділянка відповідно до проекту планування розташована в зоні рекреації, а визначення її цільового призначення як землі сільськогосподарського призначення, а після зміни землі громадської забудови не відповідало чинній на той час містобудівній документації.

Таким чином, рішення Коблівської сільської ради № 9 від 14 грудня 2012 року про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки комунальної власності, що розташована у межах законодавчо визначеної пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря, як пасовища для ведення особистого селянського господарства, а також рішення № 11 від 26 грудня 2012 року в частині зміни цільового призначення цієї ділянки на комерційне призначення для будівництва та обслуговування об'єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування в с. Коблеве суперечать містобудівній документації та вимогам земельного і водного законодавства.

За правилами ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам.

Визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування відповідає і способам захисту порушених земельних прав, передбачених пунктом «г» ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України.

Таким чином, позовні вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення Коблівської сільради № 9 від 14 грудня 2012 року та рішення № 11 від 26 грудня 2013 року підлягають задоволенню шляхом визнання їх недійсними.

Державний акт на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

За правилами ст. 152 Земельного Кодексу недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Такий правовий висновок Верховного суду України викладено у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-57цс13.

Вирішуючи вимоги прокурора про витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_7, колегія суддів цивільної палати Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ погоджується із висновком апеляційного суду, що ОСОБА_7 набула спірну земельну ділянку безвідплатно (договір дарування від 19 вересня 2014 року) у ОСОБА_6, як особи, яка не мала права її відчужувати, а тому спірна земельна ділянка може бути витребувана у ОСОБА_7 як незаконного володільця відповідно до ст. 388 ЦК України.

Крім того, правильним є висновок апеляційного суду, що оскільки з матеріалів справи вбачається, що копії рішень Коблівської сільради з земельних питань за 2012 рік направлялись прокурору у січні та серпні 2013 року, проте, доказів того, що серед них були саме копії рішення № 9 від 14 грудня 2012 року та рішення № 11 від 26 грудня 2012 року, матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для застосування ст. ст. 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням положень ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними правовими висновками, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скаргапідлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак