Справа № 442/4184/16 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/2177/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Приколоти Т.І., Шандри М.М.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю: сторін по справі, представника позивачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Теодоровитча на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, з участю третьої особи приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним, необгрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи та таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що під час укладення договору відбулося порушення вимог ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки вільне волевиявлення позивачів було спрямоване на укладення договору довічного утримання, а не на укладення безоплатного договору дарування єдиного житла, яке були збудовано впродовж життя, що вказує про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним згідно вимог, передбачених ч.1 ст.215 та ст.229 ЦК України. Звертає увагу, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин ст.229 ЦК України, якою передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Звертає увагу, що виходячи з змісту ст.ст.203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом залишено поза увагою обставини, які чітко вказують на помилку-неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, що дійсно має істотне значення, що суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами: вік позивача, його стан здоров»я та потреба у зв»язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачами проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Така правова позиція викладена у Постновах ВСУ, висновки якого відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов»язкові, проте судом першої інстанції були проігноровані. Вказує, що в даному випадку наявні зазначені вище обставини, а саме позивачі є перестарілими особами, мають незадовільний стан здоров'я, що свідчить про протребу у стороній допомозі та догляді, спірне житло є єдиним, фактична передача спірного нерухомого майна не відбулася. Крім цього, відповідачка в судовому засіданні визнала, що перед укладенням договору обговорювалося , що остання буде мати обов»язок догдялати позивачів та утримувати їх до смерті, що і виконувала до травня 2016 року. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивачів по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_5, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами статті 4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 03.10.2008 року між сторонами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування предметом якого є житловий будинок №32 в провулку Садовий у м.Дрогобичі Львівської області. ( а.с. 6).

Відповідно до реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП ЛОР «Дробицьке МБТІ та ЕО» від 19.08.2008 року номер витягу 19943954 власником житлового будинку №32 у м.Дрогобич пров.Садовий визначений ОСОБА_3 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки (реєстр.номер 3479 від 25.04.1973 року, посвідченого Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою та Акт прийомки житлового будинку в експлуатацію від 28.07.1988 року. ( а.с. 23-30).

Згідно свідоцтва про шлюб серія 11-АГ № 011900 від 18.01.1969 року позивачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб про що зроблено відповідний запис №1 у Грушатицькій сільській Раді Старосамбірського району Львівської області (а.с.7).

Так як спірний житловий будинок був побудований ОСОБА_3 під час шлюбу із ОСОБА_4 відповідно до ст.60 КЗпШсС УРСР є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачка по справі ОСОБА_4 своєю письмовою заявою від 03 жовтня 2008 року дала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 відчужити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під №32 у провулку Садовий міста Дрогобича Львівської області, що побудований ними у зареєстрованому шлюбі їхній дочці ОСОБА_5

Справжність підпису ОСОБА_4 та її особу посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу ОСОБА_6 03 жовтня 2008 року (а.с.51).

03 жовтня 2008 року між сторонами по справі був укладений договір дарування житлового будинку.

Згідно вищезазначеного договору ОСОБА_3 як дарувальник подарував, а відповідачка по справі ОСОБА_5 як обдарована прийняла в дар житловий будинок №32 що у провулку Садовий 32 у м.Дрогобич Львівської області. ( а.с. 6-6 зворот) .

Посвідчуючи у нотаріуса договір дарування житлового будинку ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 розуміли для себе, що відповідачка по справі буде надавати їм фізичну, матеріальну та моральну допомогу. Із прослуханого судом Апеляційної інстанції запису на диску судового засідання Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року встановлено, що позивач по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 суду пояснили, що в нотаріуса розмова була про те, що позивачі бажають щоб дочка їх утримувала, допомагала, а вони за це віддають їй житловий будинок. Назва договору для них не була суттєва. Відповідачка по справі ОСОБА_5 зазначила і це відображено у рішенні районного суду ( на 2-ому аркуші рішення) та здійснено запис на диску, що нотаріус дійсно пояснювала те, що вона і надалі має здійснювати догляд за батьками і читала договір вголос. На даний час між ними виник конфлікт і вона перестала допомагати батькам з травня 2016 року.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_5 також пояснила, що оформлені документи в нотаріуса 03.10.2008 року ніхто вдома не перечитував, вони були у папці в такому вигляді як вона їх принесла після посвідчення договору дарування та ні вона, ні батьки їх не перечитували до того часу, поки між ними у травні 2016 року не виник конфлікт та вона пішла з дому.

Відповідачка ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції також пояснила, що 07 листопада 2016 року була викликана на судове засідання, однак таке не відбулося і вона через канцелярію суду подала заяву про визнання позову, просила його задовольнити, справу слухати у її відсутність (а.с. 51). В подальшому після консультації з адвокатом подала заперечення на позовну заяву, яке було прийнято судом 13.12.2016 року, а попередня заява про визнання позовних вимог не розглядалася судом і це встановлено колегією суддів при прослуховуванні робочого диску Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області за 13.12.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що в порушення вимог статті 60 ЦПК позивачем та третьою особою не доведено факту укладення правочину, що за його думкою є недійсним, спрямованість волі сторін в правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином; настання між сторонами інших прав та обов»язків, ніж ті, що передбачені правочином.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Відповідно до статті 203 ч.3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Із пояснень сторін по справі як у суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції, з описаних судом першої інстанції пояснень сторін у рішенні суду встановлено, що волевиявлення позивачів було спрямоване на те, щоб отримати необхідну допомогу у старості на що відповідачка погодилася та взамін на це їй передавався житловий будинок. Як зазначено відповідачкою ОСОБА_5 нотаріус роз»яснювала, що вона і надалі має надавати батькам необхідну допомогу.

Отже, колегія суддів вважає, що наведені вище обставини та надана суду першої інстанції ОСОБА_5 заява від 07.11.2016 року про визнання позовних вимог свідчать про порушення вимог передбачених ст.203 ч.3 ЦК України під час укладення спірного договору, оскільки вільне волевиявлення було спрямоване на укладення договору довічного утримання, а не укладення договору дарування житлового будинку, яке є єдиним житлом для позивачів.

Згідно ст.ст. 215 ч.1, ст. 229 ЦК України зазначене вище є підставою для визнання спірного договору дарування недійсним.

Приписами статті 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав і обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

У п.19 постанови №9 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Враховуючи вище наведене, пояснення сторін по справі в суді першої інстанції та підтвердження цих пояснень у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що суд не надав належної оцінки обставинам, що вказують на помилку-неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, що дійсно було і має істотне значення, що суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз»яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами як вік позивача, стан здоров»я та потреба у зв»язку з цим у догляді та сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та проживання позивача у цьому ж спірному будинку після укладення договору дарування.

Зазначена правова позиція Верховного Суду України, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів, висловлена у постановах по справі № 6-69цс/14 від 18.06.2014 року; по справі № 6-372цс/16 від 27.04.2016 року; по справі № 6-93 цс16 від 16.03.2016 року.

Колегія суддів вважає, що оскільки позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 у травні 2016 року особисто прочитали посвідчений ними у нотаріуса договір дарування від 03.10.2008 року чого не заперечила відповідачка ОСОБА_5, відтак строк позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права ними не пропущено.

Згідно статті 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає до скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку №32 в провулку Садовий в м.Дрогобич Львівської області, укладений 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_6

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 1474,46 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

ОСОБА_7