Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Дронська І.О.
Справа № 428/2873/17
Провадження № 22ц/782/718/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного

суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 липня 2017 року у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2012року та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 15.10.2012року неукладеним

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2012 року, в обґрунтування якої зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 15.10.2012 року відповідач ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач належним чином не виконувала свої зобовязання за договором, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка, станом на 28.02.2017 року, складає 39436,77 грн., а саме: 7538,49 грн. - заборгованість за кредитом, 27331,51 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2212,64 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг: 500 грн.- штраф (фіксована частина), 1854,13 грн.- штраф (процентна складова). Зазначену суму заборгованості позивач просив стягнути з відповідача, а також стягнути з відповідача понесені банком судові витрати.

У травні 2017року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 15.10.2012 року неукладеним, в обґрунтування якої посилалсь на те, що 15.10.2012 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» нібито було підписано кредитний договір б/н, за умовами якого банк нібито надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 8000 грн. Однак ніякого договору між сторонами на суму 8 000 грн. укладено не було. Позивач за зустрічним позовом не отримувала кредиту на суму 8000 грн. ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було. Іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. На сьогоднішній день ОСОБА_2 так і не отримала від відповідача за зустрічним позовом кредит на суму 8000грн. та не укладала кредитний договір б/н від від 15.10.2012року. З огляду на викладене, позивач за зустрічним позовом вважає, що не має жодних зобовязань перед ПАТ КБ «Приватбанк». Просила суд визнати неукладеним кредитний договір б/н від від 15.10.2012року, нібито підписаний між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 липня 2017 року у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2012 року відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк». про визнання кредитного договору б/н від 15.10.2012 року неукладеним задоволено та визнано неукладеним кредитний договір б/н від 15.10.2012 року, сторонами якого зазначено ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір у сумі 640 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, первісним позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2012 року задовольнити та у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 15.10.2012 року неукладеним відмовити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені банком судові витрати.

Представник первісного позивача, якого було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, від останнього на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2, яку повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України за місцем перебування, зареєстрованим належним чином, а також ч.5 ст.76 ЦПК України, через представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, у судове засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила.

Також у судове засідання не зявились представники ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яких було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи.

Із заперечень на апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 вбачається, що у представника ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відсутня можливість прибути у судове засідання, між тим причини неможливості прибуття до суду ОСОБА_5 апеляційний суд не повідомлено.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України без участі сторін

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.10.2012року відповідач ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надання банківських послуг у Приватбанку, в якій зазначено, що ця заява, разом із Памяткою клієнта, Умовами та ОСОБА_6 надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг, при цьому судом першої інстанції зазначено, що суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надання банківських послуг, які є окремим письмовим документом, відповідачем не підписані, а отже такі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не є частиною кредитного договору укладеного між сторонами.

Зазначення у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції дати підписання анкети-заяви, а саме «15.10.2017року», замість «15.10.2012року», колегія суддів вважає опискою, оскільки судом першої інстанції досліджувались правовідносини сторін, що склалися саме 15.10.2012року, про що неодноразово судом першої інстанції зазначалось у мотивувальній частині рішення, а також у резолютивній частині.

На підставі вищевикладеного, а також посилаючись на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 року по справам № 6-240цс14 та від 10.06.2015 року та № 6-698цс15, а також розяснення, викладені у абзаці 3 пункту 14 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 5, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами взагалі не було укладено кредитного договору в належній (письмовій) формі, адже в анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутня вказівка на будь-який розмір кредитного ліміту у відповідній графі, а також в анкеті-заяві відсутня будь-яка позначка навпроти будь-якої послуги в графі «Ознайомившись з Умовами та ОСОБА_6 надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, прошу надати мені перераховані нижче послуги». В анкеті-заяві також немає посилання на розмір та грошову одиницю коштів, які за твердженнями позивача були надані у кредит, на відсотки за користування кредитом, на порядок зміни розміру кредитного ліміту, тобто можливого тіла кредиту, на порядок та строки повернення кредиту, на наслідки неповернення коштів позичальником, тощо, а тому вважав за необхідне відмовити у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2012 року та задовольнити зустрічну позовну ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», визнавши кредитний договір б/н від 15.10.2012 року неукладеним.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно не дослідив і не оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання суду першої інстанції на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від11.02.2015року по справі № 60240цс14 та від 10.06.2015року та по справі № 6-6-698цс15, які суд вважає аналогічними висновку суду першої інстанції про те, що не підписані відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надання банківських послуг не є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у зазначених правових позиціях предметом розгляду Верховного Суду України є невідповідності судових рішень постанові Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме застосування до спірних правовідносин сторін ( банк-позичальник) збільшеного строку позовної давності, домовленість (договір) про застосування якого, відповідно до ст..259 ЦК України, укладається у письмовій формі та має місце тільки у разі підписання його стороною (сторонами).

Питання щодо збільшення ПриватБанком строку позовної давності не є предметом спору у данній справі.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В порядку ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За доводами позовної заяви позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», за кредитною карткою № 323671 відповідач ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 8000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, при цьому на підтвердження факту надання кредитних коштів ПриватБанком та факту отримання цих коштів ОСОБА_2, а також розміру встановленого кредитного ліміту та порядку нарахування та сплати відсотків за користування кредитними коштами ПАТ КБ «ПриватБанк» надав виписку з рахунку ОСОБА_2 за кредитною карткою 4149****3671, довідку про умови кредитування, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_7 (договір б/н від 15.10.2012року), ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надання банківських послуг, ОСОБА_6 користування платіжною карткою, витяг з ОСОБА_1 обслуговування кредитних карт, з якими, відповідно до анкети-заяви, ОСОБА_2 була ознайомлена під підпис, а також довідку щодо отримання ОСОБА_2 кредитноъ картки №323671, термін дії якої липень 2016року та витяг з технічного комплексу ПриватБанку разом з фотокарткою ОСОБА_2 з цією карткою.

Аналізуючи доводи позивача за первісною позовною заявою колегія суддів приходить до наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 15.10.2012року ОСОБА_2, ознайомившись з Умовами та ОСОБА_6 надання банківських послуг, підписала анкету-заяву про приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надання банківських послуг ПриватБанком, у якій зазначено, що вона згодна з тим, що ця анкета-заява разом з Памяткою клієнта, ОСОБА_6 надання банківських послуг, а також Тарифами складають між банком та нею договір про надання банківських послуг, вона ознайомилась та згодна з Умовами та ОСОБА_6 надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому виді. Памятку клієнта, що містить у тому числі ОСОБА_1 і основні умови обслуговування та кредитування отримала і ознайомилася з ними під підпис. ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. ОСОБА_2 зобовязалась виконувати вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 користування надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх зміною на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua, а.с.5.

Відповідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був підписаний кредитний договір б/н від 15.10.2012року, за яким останній було надано кредитну картку № 323671, термін дії якої липень 2016року, а.с.110.

Факт отримання кредитної картки позивачем підтверджено витягом з технічного комплексу ПриватБанку разом з фотокарткою ОСОБА_2 з кредитною карткою, а.с.123.

Відповідачем ОСОБА_2 не спростовано та не надано доказів тому, що вищезазначене фотофіксування факту отримання кредитної картки стосується іншого кредиту, або є іншою платіжною карткою.

Відповідно витягу з ОСОБА_1 базова сплата відсотків за користування кредитними коштами банком встановлена 3% на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, що відповідно складає 36% річних, а.с. 6.

Як вбачається з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», 15.10.2012року проведено старт карткового рахунку за кредитною картковою карткою № 323671, картковий ліміт 800грн. (збільшення карткового кредитного ліміту); 31.10.2012року проведено зниження кредитного ліміту, кредитний ліміт: 330грн.; 19.03.2013року збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт: 8000грн.; 01.12.2014року зниження кредитного ліміту, кредитний ліміт: 396,50грн.; 12.05.2015року збільшення кредитного ліміту, кредитний ліміт: 7570грн., а.с.111.

Як вбачається з виписки з рахунку ОСОБА_2за кредитною карткою 4149****3671, перший платіж за покупку товару ОСОБА_2 було здійснено 21.10.2012року, а.с.112.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що позивачем за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» доведено укладення 15.10.2012року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 договору, яке було здійснено за принципом укладення між банком і клієнтом договору приєднання, відповідно до ст.. 634 ЦК України. Підписанням заяви-анкети ОСОБА_2 приєдналась до запропонованих ПриватБанком ОСОБА_3 та Тарифів. Відповідно до укладеного б/н договору від 15.10.2012року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 800грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, який у подальшому, відповідно до п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надання банківських послуг, ПриватБанком збільшувався до максимальної суми 8000грн. (19.03.2013рік) та зменшувався до мінімальної суми - 330грн (31.10.2013рік) з кінцевим терміном повернення 31 липня 2016року.

Колегія суддів вважає, що укладення договору б/н від 15.10.2012року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» мало місце за погодженням сторін та в повній мірі відповідає приписам ч. 1, 2 ст. 207, ст..ст. 634, 638, 639,1054 ЦК України, зазначений договір, відповідно до ст..204 ЦК України, положеннями якої визначено принцип презумпції правомірності правочину, є дійсним.

Вимог щодо визнання його недійсним у судовому порядку відповідачем не заявлялось.

Звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 15.10.2012року неукладеним, ОСОБА_2 посилалась на те, що ніякого договору між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 8000грн. укладено не було. Позивач за зустрічною позовною заявою не отримувала кредит на суму 8000грн. ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було.

Дійсно, 15.10.2012року між ОСОБА_2 кредитного договору на суму 8000грн. укладено не було і 15.10.2012року ні з каси банку ні на свій поточний рахунок кредитні кошти в сумі 8000грн. ОСОБА_2 не отримувала, оскільки кредитування ОСОБА_2 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку здійснювалося ПриватБанком наданням позичальнику протягом передбаченого договором терміну кредиту у межах ліміту кредитування ( 800грн., 330грн., 8000грн., 396,50грн., 7570грн.), та таке кредитування відрізняється від умов одноразового надання кредиту.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст..6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як було встановлено колегією суддів, 15.10.2012року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надання банківських послуг ПриватБанком, у якій зазначено, що вона згодна з тим, що ця анкета-заява разом з Памяткою клієнта, ОСОБА_6 надання банківських послуг, а також Тарифами складають між банком та нею договір про надання банківських послуг.

Зазначене свідчить про те, що позивач за зустрічною позовною заявою на власний розсуд визначилася у виборі контрагента та визначені умов договору.

Колегія суддів вважає, що на час укладення спірного договору сторонами була досягнута у письмові формі згода за усіма істотними умовами кредитування ОСОБА_2 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитомта досягнута домовленість щодо їх виконання, про що свідчить підпис позивача за зустрічною позовною заявою із зазначенням про ознайомлення та згоду останньої з Умовами, ОСОБА_6 надання банківських послуг та Тарифами банку, із зобовязанням ОСОБА_2 виконувати вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 користування надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх зміною на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

Також, як було зазначено вище, колегією суддів встановлено, що за спірним договором б/н від 15.10.2012року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на отриману від банку платіжну картку № 323671, ( з подальшою зміною ліміту), якою ОСОБА_2 активно користувалася, що вбачається з виписки щодо руху коштів за рахунком ОСОБА_2за кредитною карткою, а.а.с. 112-121.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що позивачем за зустрічною позовною заявою не доведено та не надано належних доказів неукладення спірного договору та неотримання за цим договором кредитних коштів. Доводи ОСОБА_2 спростовані встановленими колегією суддів фактичними обставинами справи та наявними у справі доказами.

Крім того, як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009року № 9 вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК ( 435-15 ).

У відповідності до ст..1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За доводами ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідач за первісним позовом належним чином не виконувала свої зобовязання за укладеним спірним договором, та станом на 28.02.2017року має заборгованість у сумі 39436,77 грн., а саме: 7538,49 грн. - заборгованість за кредитом, 27331,51 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2212,64 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1854,13 грн.штраф (процентна складова).

При дослідженні наданого позивачем розрахунку заборгованості, з усіма його складовими, а.а.с.3,4, колегія суддів прийшла до висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів порушення відповідачем ОСОБА_2 обовязків за спірним договором щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів та сплаті процентів за користування цими коштами.

Як вбачається з пояснень представника відповідача ОСОБА_2 щодо наявного між сторонами предмета спору в частині стягнення пені та штрафів, а.с.150-152, останній вважає, що вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 штрафів та пені є незаконними, оскільки на час проведення антитерористичної операції позивач не має права на такі нарахування.

Дійсно, відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» банкам забороняється нарахування громадянам, які підпадають під дію зазначеного Закону, пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, правильність якого колегією суддів перевірено, станом на 28.02.2017року за неналежне виконання умов договору відповідачу була нарахована пеня в сумі 2212,64грн., а також штрафи, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 1854,13 грн. штраф (процентна складова).

Станом на 14.04.2014року ( встановлення мораторію) нарахування пені та штрафів на рахунок ОСОБА_2 за неналежне невиконання умов договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» не відбувалось, а.с.3.

Відповідно наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості пеня нараховувалась з 30.11.2014року, тобто під час дії мораторію, а тому вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 пені за неналежне виконання умов спірного договору, задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що відповідно до пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк», в розрахунку заборгованості містяться колонки « Сума комісії та пені» та «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)», пеня зазначена в одному стовпчику з розрахунком комісії, але коміся за кредитне обслуговування відсутня, наказом СП-213-6500941 від 28.01.2013року встановлено розмір пені, яка нараховується щомісячно у разі виникнення заборгованості на суму від 100грн.( із подальшими змінами), а.а.с.85-93, на підставі зазначеного колегією суддів встановлено, що нарахування пені відбувалося у повній відповідності до вищезазначеного наказу та умов спірного договору, сумарне нарахування комісії і пені позивачем не проводилось, а тому колегія суддів вважає, що зазначена у разрахунку сума 2212,64грн., як комісія, при відсутності визначення суми пені, як складової заборгованості, є сумою нарахованої пені.

Щодо стягнення штрафів.

Порядок нарахування штрафів за спірним договором передбачено п.2.1.1.7.6.Правил, з якого вбачається, що за порушення умов спірного договору клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій. Штраф враховується на відокремленому рахунку та підлягає сплаті у першу чергу, а.с.26.

Між тим, наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості не містить щомісячного нарахування передбачених умовами договору штрафів, що дає підстави вважати, що ці штрафи нараховані на час звернення ПриватБанку до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Крім того, як вбачається з позової заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач зазначає, що штраф нараховано з розрахунку 500грн. + 5% від суми позову, а не від суми заборгованості за кредитним лімітом, що дає підстави вважати, що ці штрафи також нараховані під час дії мораторію щодо нарахування пені та штрафів.

Як вбачається з матеріалів справи представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 звертався до суду першої інстанції з клопотанням про застосування до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» позовної давності, а.с.138.

Колегія суддів вважає, що підстави для застосування строків позовної давності відсутні з огляду на наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст..257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст..ст.252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст..261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Згідно правових позицій, висловлених ВСУ у справах № 6-95цс14 від 17.09.2014, № 6-127цс14 від 22.10.2014, за договором про надання банківських послуг при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а і кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту ст..261 ЦК України.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до умов спірного договору 15.10.2012року між сторонами було укладено спірний договір б/н, на підставі якого ОСОБА_2, 15.10.2012року було відкрито картрахунок та видано кредитну картку, на якій встановлено кредитний ліміт, строк дії якої до останнього дня 07.2016року, а тому строк повернення кредиту спливає 31.07.2016року.

Позивач за первісним позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 15.03.2017року.

Відповідно до вимог позовної заяви позивач просить стягнути заборгованість, що склалася станом на 28.02.2017року.

Згідно з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільговий період» ПриватБанком передбачений обовязковий щомісячний платіж, а.с.6.

Як вбачається з наданого Приватбанком розрахунку перше нарахування заборгованості за спірним договором б/н від 15.10.2012року відбулося 21.12.2012року у сумі 1,08грн., а.с.3.

Тобто, саме з цього періоду ПриватБанк мав право на стягнення заборгованості за спірним договором, а тому строк позовної давності починається саме після несплати чергового платежу.

Між тим, відповідно до ч.1 ст 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Відповідно до умов спірного договору власник карти зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.1.1.2.7 ОСОБА_3 та правил надання банківських послуг.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 зобовязалася самостійно слідкувати за витратами коштів та, відповідно до п.1.1.2.5 ОСОБА_6 погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, перерасходу по платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених Договором.

Як вбачається з руху грошових коштів ОСОБА_2 за спірним договором, остання постійно, до 25.01.2015року поповнювала рахунок у терміналі самообслуговування для погашення заборгованості, зараховувала перекази з Приват24 на свій картковий рахунок за спірним договором, крім того сплачувала передбачені щомісячні страхові платежі.

Колегією суддів перевірена сплата та зарахування коштів саме на погашення заборгованості, що відображене і в наданій позивачем виписці про рух коштів і в наданому розрахунку заборгованості.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 постійно, до 25.01.2015року частково сплачуючи борг за спірним договором, здійснювала дії, що свідчать та підтверджують визнання останньою боргу за спірним договором, а тому перебіг строку позовної давності щодо кожного щомісячного платежу, з урахуванням грошових надходжень, переривався, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення по справі;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Колегія суддів вважає, що апелянтом доведена наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки судом були неповно зясовані обставини, що мають значення по справі щодо укладення спірного договору, суд вважав встановленими недоведені позивачем за зустрічним позовом обставини, що стало причиною невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та порушенню судом першої інстанції норм матеріального права, а тому, відповідно до ст.. 309 ЦПК рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог сторін ( первісного та зустрічного позовів).

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи ПАТ КБ «ПриватБанк» за звернення до суду першої інстанції було сплачено 1600грн., а.с.37., до апеляційної інстанції 1760грн., а.с.208., а всього 3360грн. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості на суму 37082,64грн. з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати останнього в сумі 2151,41грн.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2012року задовольнити частково, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 15.10.2012року неукладеним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15.10.2012року, що станом на 28 лютого 2017року складає 37082, 64грн., а саме: заборгованість за кредитом в сумі 7538,49грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 27331,51грн., а також судові витрати в загальній сумі 2151,41грн.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.10.2012року відмовити

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді: