Справа №359/7299/16-ц
№ 2/359/366/2017
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
«06» червня 2017 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.

при секретарі - Степаненко А.О. ,Шляхетко Ю.В.,Тоцької К.О., Пустовіт А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про зміну формулювання підстав звільнення, -

В С Т А Н О В И В :
19.09.2016 ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», та після уточнення позовних вимог 21.10.2016 року просить суд: - змінити в наказі Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» по особовому складу від 18.04.2016 №11-07/1-517/п підстави звільнення позивача, а саме: замість слів «за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» записати «за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 13 грудня 2015 року»;

- змінити у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 запис під порядковим номером 32, а саме: замість слів «звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» записати «звільнено за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 13 грудня 2015 року» (т.2 а.с.1-2).

Свої уточнені позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. 29 жовтня 2014 року він був прийнятий на роботу в Державне підприємство «міжнародний аеропорт «Бориспіль» на посаду виконувача обов`язки комерційного директора. В силу виконання своїх обов`язків він безпосередньо спілкувався з керівництвом аеропорту, в тому числі з ОСОБА_2 та у вирішенні деяких завдань, які виникали по роботі, він мав власну думку, яка не співпадала з думкою генерального директора та іншими керівниками підприємства, що негативно впливало на особисті стосунки між позивачем та керівництвом підприємства. Як наслідок позивача було попереджено про звільнення через скорочення посади. 10 грудня 2015 року він досяг домовленості з т.в.о. генерального директора ОСОБА_3 про своє звільнення за угодою сторін у зручний для нього строк, не чекаючи спливу двомісячного періоду, гарантованого законодавством при скороченні, та, відповідно до цих домовленостей 10.12.2015 року він власноручно написав на бланку наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) заяву про його звільнення за угодою сторін з 13.12.2015 та подав її т.в.о. генерального директора ОСОБА_3 . Покладаючись на те, що керівництво аеропорту дотримається досягнутих домовленостей, він з 11.12.2015 року на роботу більше не виходив. В серпні 2016 року він отримав повідомлення від 17.08.2016 №01-22-2935 за підписом начальника відділу кадрів з проханням з`явитися у зв`язку з його звільненням з роботи 18.04.2016 за прогул без поважних причин для отримання трудової книжки та копії відповідного наказу. Він направив на адресу відповідача листа з проханням надіслати йому вказані у повідомленні документи поштою, на що 12 вересня 2016 року кур`єр доставив йому наказ в.о. генерального директора ОСОБА_2 по особовому складу від 18.04.20016 №11-07/1-517/п про його звільнення з посади виконувача обов`язки комерційного директора з 18 квітня 2016 року за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а також трудову книжку позивача з відповідним записом про його звільнення із супровідним листом, датованим 08.09.2016.

Позивач вважає, що його звільнення із зазначених в наказі підстав є незаконним, оскільки його відсутність на роботі обґрунтована поважними причинами, про що свідчать викладені ним в позовній заяві обставини. Також зазначає, що в порушення вимог ч.1 ст.149 КЗпП України власник прийняв рішення про його звільнення без отримання від нього попередньо письмових пояснень, також вважає, що порушені строки накладення дисциплінарного стягнення, які сплинули 14.01.2016 року.

Позивач та його представник в судовому засіданні повністю підтримали уточненні позовні вимоги. Позивач, будучи допитаний в якості свідка в порядку, визначеному ст.184 ЦПК України підтвердив викладені в позовній заяві обставини щодо досягнутої між ним та т.в.о генерального директора ОСОБА_3 домовленості щодо звільнення позивач за згодою сторін в останній день відпустки, щодо надання якої він також написав відповідну заяву. Відповідні заяви йому допомогла підготувати секретар-референт ОСОБА_4 , яка також зробила йому копії цих заяв. Він стверджує, що не отримував жодного телефонного дзвінка чи письмового повідомлення від відповідача, поки не отримав повідомлення про своє звільнення, а також звертає увагу, що його дружина також в грудні 2015 року подавала заяву про звільнення у зв`язку із завершенням відпустки по догляду за дитиною до досягнення шести років, і у відділі кадрів не повідомили, що його розшукують у зв`язку з невиходом на роботу.

Представники відповідача проти задоволені позову заперечували, в задоволенні позову просили відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях, поданих до суду. 14.12.2015 року секретар-референт секретаріату Малахова О.О. доповіла т.в.о. генерального директора ОСОБА_3 про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 . В той же день т.в.о. генерального директора ОСОБА_3 , секретарем-референтом секретаріату Малаховою О.О. та секретарем-референтом секретаріату Банько Т.М. складено акт від 14.12.2015 № 06-26-3 про встановлення факту відсутності ОСОБА_1 на роботі з невідомих причин. Про факт відсутності ОСОБА_1 на роботі з 14.12.2015 року по 18.04.2016року, складено відповідні акти (за кожний день окремо). З метою з`ясування причин відсутності позивача на роботі, наказом від № 01-07-278 створено комісію щодо проведення розслідування причин відсутності на роботі в.о. комерційного директора ОСОБА_1 . Комісією, у відповідності до вимог Процедури «Порядок дій керівника структурного підрозділу, працівник якого не вийшов на роботу з невідомих причин», затвердженої наказом №01-07/1-150 від 30.04.2015 року, з метою встановлення причин відсутності ОСОБА_1 на роботі, було проведено роботу: неодноразово (5 разів) зверталося до позивача з проханням повідомити про причини його відсутності на роботі; також, листом №11-22-14 від 21.01.2016 року позивача було запрошено прийняти участь у конкурсі на заповнення вакантної посади директора із забезпечення дохідності та маркетингу; здійснено виїзд за адресою місця проживання позивача; зроблено запити до Бориспільської центральної районної лікарні, до Київської міської клінічної лікарні №12, до медико-санітарної частини «Київцентраеро», а також до Головного управління Державної міграційної служби України, Національної поліції України та Міністерства охорони здоров`я, до Печерського районного у м. Києві військового комісаріату, Київського медичного центру «Добробут», до Виконавчої дирекції Київського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, до Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби, Київського міського військового комісаріату. Відповідач стверджує, що за результатами проведеної роботи, не вдалося з`ясувати поважності причин відсутності позивача на роботі, а також, що позивач про причини своєї відсутності на роботі керівництво не повідомив, на зв`язок не вийшов, пояснень щодо відсутності не надав. Також зазначають, що на виконання вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, ДП МА «Бориспіль» звернулося до діючих на підприємстві на підприємстві професійних спілок з проханням повідомити чи є ОСОБА_1 членом професійних спілок та отримала відповіді, що позивач не є членом жодної профспілкової організації. Зазначають, що звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин відбулося у повній відповідності з трудовим законодавством, вважають, що місячний строк накладення дисциплінарного стягнення, передбачений ч. 1 ст. 148 КЗпП України, ДП МА Бориспіль» не порушено, оскільки саме Акт розслідування від 15.04.2016 № 11-26-37 є моментом виявлення дисциплінарного проступку.
Також звертають увагу суду, що звільнення працівників ДП МА «Бориспіль» здійснюється у відповідності до «Процедури звільнення працівників ДП МА «Бориспіль», затвердженої наказом від 22.01.2015 № 01-07/1-14 (далі - Процедура). Абзацом 1 пункту 12 Процедури визначено, що працівник, який бажає звільнитись, попередньо погоджує своє рішення та дату звільнення з безпосереднім керівником структурного підрозділу. У разі взаємної згоди на звільнення, керівник структурного підрозділу направляє працівника до відділу кадрів для отримання бланку наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) (типова форма № П-4), де працівник власноручно, у присутності працівника проставляє дати та підписи, отримує пам`ятку «Порядок звільнення» (Додаток 3). В разі звільнення працівник не пізніше ніж за 3 робочі дні до звільнення з`являється до відділу кадрів для отримання Розрахункового листа, який він має здати до відділу кадрів не пізніше дня звільнення. Відділом кадрів повідомлено, що в.о. комерційного директора ОСОБА_1 до відділу кадрів не з`являвся та заяву про звільнення його з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України не писав, розрахунковий листок не отримував.

Крім того, представником відповідача ОСОБА_5 до Бориспільського міськорайонного суду була подана заява про застосовування строку позовної давності (т.2 а.с.39), яку представник відповідача в судовому засіданні підтримав, та відповідно до якої він зазначає, що трудову книжку позивач отримав 12.09.2016 року, а уточнену позовну заяву подав 21.10.2016 року, і таким чином пропустив строк, в межах якого міг звернутися із вимогою про зміну формулювання причин звільнення та не подано обґрунтовану заяву про поважність причин пропущення позовної давності.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся за місцем роботи, заперечень по суті позову не подав.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання позивача ОСОБА_1 в порядку, визначеному ст.184 ЦПК України, опитавши свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював в Державному міжнародному аеропорту Бориспіль» в різні періоди, починаючи з 01.11.1994 року та на різних посадах (юристом, начальника юридичного відділу, заступника генерального директора з правових питань, адміністративного директора, начальника управління правового забезпечення), зокрема з 01.10.2014 року був прийнятий на посаду виконувача обов`язків комерційного директора, що підтверджується даними його трудової книжки НОМЕР_1 (т.2 а.с.30-33).

З досліджених записів в трудовій книжці позивача також вбачається, що протягом його трудової діяльності позивач звільнявся із займаних ним посад як за власним бажанням за ст.38 КЗпП України так і за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Встановлено, що 18.04.2016 року в.о. генерального директора ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» видав оскаржуваний позивачем наказ №11-07/1-275/п, яким передбачено: « ОСОБА_1 , виконувача обов`язків комерційного директора, звільнити з роботи 18 квітня 2016 року, за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» (т.1 а.с.4-5).

На підстави цього наказу в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 (т.2 а.с.33) зроблено запис під порядковим номером 32, а саме: «звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України».

Позивач стверджує, та в судовому засіданні встановлено, що звільнення позивача за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулось з порушенням досягнутої сторонами домовленості щодо звільнення позивача за угодою сторін з 13.12.2015 року та з порушенням встановленого порядку та строків звільнення.

Так, сторонами визнано, та показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка начальника відділу кадрів ДП «МА «Бориспіль» ОСОБА_7 підтверджено, що в листопаді 2015 року, в зв`язку зі змінами у штатному розкладі, позивачу було вручено попередження про скорочення займаної ним посади та наступне звільнення, в зв`язку з чим у підпорядкуванні позивача не залишилось жодного підрозділу підприємства, а саме: служба маркетингу та служба орендних відносин, відповідно до п.1.3 Посадової інструкції комерційного директору від 27.08.2015 №29-05/2-275 (т.2 а.с.125-131).

Також встановлено, що 09.11.2015 року позивач подав заяву про звільнення його за власним бажанням з посади в.о. комерційного директора з 23 листопада 2015 року (т.2 а.с.36) , та 23.11.2015 звертався до відповідача із заявою з проханням не розривати з ним безстрокового трудового договору на підставі п.2 ст.38 КЗпП України (т.2 а.с.37).

В зв`язку з цим, в трудовій книжці позивача були здійснені два записи від 23.11.2015: п/н 30 про звільнення з роботи за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України, та п/н 31 про те, що запис №30 є недійсним (т.2 а.с.32-зворот).

З наданих відповідачем наказів (розпорядження) про надання відпустки (т.2 а.с.153-156) також встановлено, що позивачу надавались відпустки: в період з 16 листопада по 20 листопада 2015 року щорічна основна, з 23 листопада по 24 листопада 2015 року та з 27 листопада по 03 грудня 2015 року без збереження заробітної плати та з 10 грудня по 13 грудня 2015 року щорічна основна.

З показань допитаних в судовому засіданні свідків позивача ОСОБА_1 та секретаря-референта секретаріату Малахової О.О. встановлено, що в грудні 2015 року на роздрукованих свідком ОСОБА_4 бланках наказів позивач в один день написав заяву про відпустку та про своє звільнення, які були свідком ОСОБА_4 відскановані на прохання позивача.

З наданих позивачем фотокопій наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) без номеру та дати, відміток про реєстрацію, з проханням позивача: «Прошу звільнити за угодою сторін з 13.12.2015», підписаної позивачем 10.12.2015 року (т.2 а.с.5) та наказу (розпорядження) про надання щорічної основної відпустки з 10 грудня 2015 року по 13 грудня 2015 року без номеру та дати, відміток про реєстрацію, підписаної позивачем (т.2 а.с.42), а також з наданої відповідачем копії наказу (розпорядження) про надання відпустки №11-17/2-563(т.2 а.с.156) встановлено, що один з таких підготовлених позивачем проектів наказів про надання щорічної основної відпустки був підписаний т.в.о генерального директора ОСОБА_3 .

Суд звертає увагу на суттєву обставину, а саме, що 12 та 13 грудня 2015 року були вихідними днями (субота, неділя) і така відпустка для позивача з урахуванням його графіку роботи (з ненормованим робочим днем за 5-ти денним робочим тижнем- п.1.6 Посадової інструкції комерційного директора) мала значення лише у зв`язку з досягненою між позивачем та уповноваженим власником органом в особі т.в.о ОСОБА_3 домовленістю про наступне звільнення позивача з 13.12.2015.

Так, відповідно до вимог ст.3 Закону України «Про відпустки за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Враховуючи показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також враховуючи факт надання позивачу щорічної основної відпустки з 10 грудня по 13 грудня 2015 року, суд прийшов до висновку, що це є належними і достатніми доказами, які підтверджують факт досягнутої між позивачем та уповноваженим власником органом в особі т.в.о ОСОБА_3 домовленості про звільнення позивача за угодою сторін з 13.12.2015 року.

Та обставина, що наказ про відпустку позивача з 10 по 13 грудня 2015 року був датований 09.12.2015, а на копії наказу про звільнення позивачем поставлена дата -10.12.2015, не спростовує вищенаведених висновків суду, враховуючи показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про те, що обидва проекти наказів були складені позивачем в один день, при цьому сумніватися в об`єктивності показань останнього свідка у суду не має підстав.

Не спростовують цих висновків суду і зміст наданої відповідачем службової записки заступника генерального директора з економіки та фінансів ОСОБА_3 від 07.03.2017 №03-10-14 (т.2 а.с.116), відповідно до якої він зазначив, що в грудні 2015 року ОСОБА_1 звертався до нього, як тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДП МА «Бориспіль» щодо можливого його звільнення з посади комерційного директора, та що він запропонував позивачу, у разі виявлення бажання звільнитися, звернутись до відділу кадрів та що жодного наказу про звільнення за угодою сторін він не погоджував та не підписував.

Так, відповідачем відповідно до вимог ст.ст.130,131 ЦПК України клопотання про допит свідка ОСОБА_3 до початку розгляду справи по суті заявлено не було, крім того, відповідачем визнано, що позивач до відділу кадрів особисто в грудні 2015 року із заявами щодо надання відпустки з 10 грудня по 13 грудня 2015 року, а також з приводу звільнення за угодою сторін з 13.12.2015 року не звертався, водночас т.в.о генерального директора ОСОБА_3 підписав такий наказ про відпустку, що був підготовлений позивачем, що підтверджує доводи позивача про досягнення домовленості про його наступне звільнення за угодою сторін в останній день його відпустки, та суперечить поясненням ОСОБА_3 що наказу про звільнення позивача він не погоджував.

При цьому суд також враховує, що відповідно до вимог Посадової інструкції комерційного директору від 27.08.2015 №29-05/2-275 (т.2 а.с.125-131) комерційний директор безпосередньо підпорядкований керівнику підприємства (п.1.2), призначається на посаду та звільняється з посади наказом керівника підприємства з дотримання вимог чинного законодавства (п.1.4).

Суд також звертає увагу, що з відповідною посадовою інструкцією позивач був ознайомлений 28.08.2015 , про що свідчить його особистий підпис на аркуші ознайомлення з документом (т.2 а.с.132).

Суд вважає необґрунтованими та недоведеними заперечення відповідача, що про відсутність домовленості сторін про звільнення позивача за угодою сторін, свідчить недотримання позивачем «Процедури звільнення працівників ДП МА «Бориспіль», затвердженої наказом генерального директора від 22.08.2015 року №01-07/1-14 із змінами, внесеними наказом від 24.11.2015 №01-07/1-464 (т.1 а.с.197, 203-221) з посиланням на контрольні карточки про ознайомлення з позивача з наказом в системі електронного документообігу (т.1 а.с.198-202, 222-225), оскільки, як вбачається зі змісту вищезазначеної Процедури звільнення працівників, а також, враховуючи вимоги чинного трудового законодавства, недотримання такої процедури працівником не є підставою для скасування роботодавцем в односторонньому порядку угоди про звільнення працівника

Крім того, суд звертає увагу, що за змістом п.4.28 Посадової інструкції комерційного директора, дійсно передбачено обов`язок самостійно працювати в системі електронного документообігу з використанням особистих облікових ідентифікаційних записів, проте, відповідачем не обґрунтовано та не доведено, що наданий ним перелік осіб, що значиться в контрольних картках до вищевказаної Процедури звільнення працівника, свідчить про те, що позивач особисто з використанням облікових ідентифікаційних записів ознайомився зі змістом такого документу, та що таке ознайомлення є належним підтвердженням доведення до відома працівника змісту нормативного документу локальної дії у встановленому на підприємстві порядку.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач в листопаді 2015 року подавав заяву про його звільнення за власним бажанням, проте доказів того, що звільнення позивача здійснювалось сторонами у відповідності до «Процедури звільнення працівників ДП МА «Бориспіль», затвердженої наказом генерального директора від 22.08.2015 року №01-07/1-14, а саме: з врученням йому Порядку звільнення (Додаток 3 до Процедури) або особистим зверненням позивача до відділу кадрів, та з оформленням розрахункового листа, - що могло б свідчити про обізнаність позивача із вищевказаною Процедурою звільнення працівника, суду надано не було.

Суд також звертає увагу, в ДП МА «Бориспіль» діє Процедура «Про порядок дій керівника структурного підрозділу, працівник якого не вийшов на роботу з невідомих причин», затверджена наказом генерального директора від 30.04.2015 №01-07/1-150 (т.1 а.с.226-231), проте звільнення позивача було здійснено відповідачем з порушенням затвердженої Процедури, а також вимог ст.ст.148,149 КЗпП України.

Як передбачено п.п.4.3, 4.4 Процедура «Про порядок дій керівника структурного підрозділу, працівник якого не вийшов на роботу з невідомих причин» (т.1 а.с.228-229), у разі виявлення відсутності працівника на роботі безпосередній керівник відповідного структурного підрозділу повинен вжити заходів для з`ясування причин відсутності працівника на роботі (зателефонувати на всі відомі телефонні номери, провести серед працівників відповідного структурного підрозділу опитування щодо ймовірних причин відсутності працівника тощо). У разі виявлення відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня безпосередній керівник працівника (в день встановлення даного факту) складає акт про встановлення факту відсутності працівника на роботі з невідомих причин.

Як зазначено в п.п.,5.2, 6.1 зазначеної Процедури керівник структурного підрозділу, після розгляду доповідної записки, приймає рішення про подальше розслідування причин відсутності працівника на роботі та з цією метою наказом адміністрації утворюється колегіальний орган комісія з розслідування причин відсутності працівника на роботі.

За результатами роботи комісії, після отримання відповідей відповідних органів, складається акт про результати розсування факту відсутності працівника на роботі, в якому комісія робить висновок про урахування вимог, передбачених ст.ст.147-1, 148, 149 КЗпП України, за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.

Проте будь-яких належних і допустимих доказів того, що безпосереднім керівником позивача т.в.о. генерального директора ОСОБА_3 було дотримано вимог п.4.3 Процедури «Про порядок дій керівника структурного підрозділу, працівник якого не вийшов на роботу з невідомих причин» (зателефонувати на всі відомі телефонні номери, провести серед працівників відповідного структурного підрозділу опитування щодо ймовірних причин відсутності працівника тощо) суду надано не було, не вбачається це і зі змісту службової записки заступника генерального директора з економіки та фінансів ОСОБА_3 від 07.03.2017 №03-10-14 (т.2 а.с.116).

Той факт, що т.в.о генерального директора ОСОБА_3 були відомі вимоги вищезазначеної Процедури «Про порядок дій керівника структурного підрозділу, працівник якого не вийшов на роботу з невідомих причин», свідчить зміст наказу від 18.12.2015 №01-07/-278 «Про створення комісії» (т.1 а.с.119), в якому, в порушення вимог п.п.3.2, 61 Процедури та в порушення вимог ст.148 КЗпП України водночас було передбачено, що членам комісії за результатами розслідування скласти відповідний акт з пропозиціями комісії та надати на затвердження в.о. генерального директора в термін до 26 лютого 2016 року, тобто з порушенням визначеного чинним законодавством місячного строку застосування дисциплінарного стягнення терміну накладення дисциплінарного стягнення з моменту виявлення проступку.

З досліджених в судовому засіданні документів, що були підставою для винесення наказу про звільнення позивача за прогул без поважних причин встановлено, що окрім, складених працівниками ДП МА «Бориспіль» актів про встановлення факту відсутності працівника на роботі з невідомих причин, за кожен робочий день, починаючи з 14.12.2015 року по 18.04.2016 року включно (т.1 а.с.31-118) та здійснених комісію запитів, зокрема адресованих за місцем проживання позивача, підставою для такого звільнення були Службова записка «Щодо надання інформації» №11-10-199 від 11.04.2016 року голови комісії з розслідування причин відсутності на роботі в.о. комерційного директора ОСОБА_1 (т.1 а.с.4-5, 165-166), а також Акт розслідування факту відсутності комерційного директора від 15.04.2016 №11-26-37 (т.1 а.с.169-173), з яких вбачається, що причини відсутності позивача на роботі, в ході проведеного розслідування відповідачем встановлені не були, в тому числі не були отримані письмові пояснення позивача.

За змістом ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до ч.2 цієї статті, законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно з вимогами ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Суд звертає увагу, що відповідач без поважних причин, з порушенням вимог ст.148 КЗпП України визначив строки проведення розслідування причин відсутності позивача на роботі, внаслідок чого таке розслідування тривало близько чотирьох місяців, та звільнив позивача із займаної посади за прогул без поважних причин з порушенням строків застосування дисциплінарного стягнення, враховуючи, що про відсутність позивача на роботі відповідачу стало відомо 14.12.2015, що слідує із доповідної секретаря-референта Малахової О.О. та акту про встановлення факту відсутності працівника на роботі з невідомих причин (т.1 а.с.30,31).

Про відсутність таких поважних причин пропуску визначеного ст.148 КЗпП України строку, також свідчить той факт, що більшість запитів з метою встановлення причин відсутності позивача на роботі були здійснені членами комісії з розслідування цих причин після спливу місячного терміну з моменту виявлення відсутності позивача на робочому місці, а саме: в січні, березні та квітні 2016 року, в тому числі деякі - 13.04.2016 року, тобто за два дні до складання вищевказаного акту розслідування, а також той факт, що зазначене в Акті розслідування від 15.04.2016 року рішення з пропозицією : звільнити в.о. комерційного директора ОСОБА_1 з роботи за прогул без поважних причин по п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.-172), - було прийняте членами комісії до отримання відповідей на направлені нею запити в квітні 2016 року, тобто всупереч прийнятому комісією рішенню від 14.04.2016 (т.1 а.с.167-168).

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України власник може розірвати трудовий договір працівником у разі вчинення ним прогулу без поважних причин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону від 15 листопада 1996 р. № 504/96-ВР «Про відпустки» за бажанням працівника в разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Відповідно до роз`яснень, наведених в п.п.3, 8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» безпосередньо в районних (міських) народних судах розглядаються, зокрема, заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу та інші.

Судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлено, що трудову книжку та копію наказу про звільнення №11-07/1-517/п від 18.04.2016 року позивач отримав 12.09.2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими документами та сторонами не оспорюється (т.1 а.с.194-196).

Позивач звернувся до суду 19.09.2016 в межах строку, зазначеного ч.1 ст.233 КЗпП України, і той факт, що позивач змінив предмет позову в уточненій позовній заяві від 21.10.2016 не суперечить вимогам ст.31 ЦПК України та не свідчить про порушення позивачем строку на звернення з позовом до суду, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами стосуються оспорювання позивачем причини звільнення, зазначеної в оскаржуваному позивачем наказі від 18.04.2016 року.

Відповідно до вимог ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо зміни формулювання підстав, причини, його звільнення, зокрема і в трудовій книжці, є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, оскільки звільнення позивача за прогул без поважних причин відбулось всупереч досягнутої сторонами домовленості про звільнення позивача за згодою сторін в останній день його відпустки, внаслідок чого у позивача були поважні причини для неявки на роботу 14.12.2015 року, а також в наступні робочі дні до 18.04.2016 року включно.

При цьому суд відповідно до вимог закону, встановивши, що зазначені відповідачем в наказі причини звільнення позивача є неправильними, змінює формулювання звільнення, проте позбавлений можливості вносити зміни, робити відповідні записи, безпосередньо до оспорюваного наказу, або трудової книжки, проте такі зміни можуть бути внесені в порядку виконання судового рішення, органом, який видав такий наказ чи здійснив запис у трудову книжку. Крім того, суд враховує, що датою звільнення позивача за угодою сторін слід визначити 13.12.2015 року, відповідно досягнутої домовленості та вимог ч.1 ст.3. Закону України «Про відпустки».

Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1102 гривні 40 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88,169, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити частково.

Змінити формулювання причини та підстав звільнення ОСОБА_1 відповідно до наказу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» по особовому складу від 18.04.2016 №11-07/1-517/п, а саме: замість звільнення «за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» замінити на звільнення «за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 13 грудня 2015 року».

Змінити формулювання причин та підстав звільнення у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_1 , запис під порядковим номером 32, а саме: замість слів «звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України» замінити на «звільнено за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 13 грудня 2015 року».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», код ЄДРПОУ -20572069, на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1102 гривні 40 копійок (одна тисяча сто дві гривні сорок копійок).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів