Справа № 743/150/17 Провадження № 22-ц/795/1972/2017 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Жовток Є. А. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.,
суддів:Скрипки А.А., Тагієва С.Р.,
при секретарі:Покладі Д.В.,
за участю:представника позивача - ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить скасувати рішення Ріпкинського районного суду від 14 вересня 2017 року, яким відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ "ПриватБанк" зводяться до того, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду обставинам справи.

При укладанні Кредитного договору відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною Кредитного договору, та вважав умови та правила розумними та справедливими. Оскільки пунктом 1.1.7.3.1 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною Кредитного договору, строк позовної давності встановлений у 50 років. Тому позивач вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що строк позовної давності за даним кредитним договором складає 50 років, а тому цей строк не сплинув.

Крім того, Банк посилається на те, що відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, якщо особою вчинені дії, які свідчать про визнання нею боргу, то перебіг позовної давності переривається. Відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебігу позовної давності починається заново. Оскільки строк позовної давності був перерваний і почався знову, ПриватБанк звернувся з позовом у межах загального строку позовної давності. Згідно п. 3.2.1.2.3.7 Кредитного договору Клієнт доручає Банку здійснювати списання з поточних та інших рахунків, а тому всі сплати за Кредитним договором відбувалися за дорученням Відповідача, що є його активними діями з визнання боргу. Після списання коштів Відповідач не оскаржував направлення своїх коштів саме на рахунок для погашення заборгованості за Кредитним договором.

Таким чином, Банк вважає, що звернення до суду з позовом відбулося у межах строку позовної давності, а тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Ріпкинського районного суду від 14 вересня 2017 року залишити без змін. Зазначає, що під час укладення кредитного договору вона підписувала лише анкету-заяву, жодних інших документів на підписання та ознайомлення їй позивачем надано не було. Жодних „Умов та правил надання банківських послуг", „Правил користування кредитною карткою" та „Тарифів банку" вона не підписувала і їх зміст нею не узгоджувався, а тому вони не є складовою частиною анкети-заяви (договору) про видачу їй кредитної картки „Універсальна". Також ОСОБА_6 заперечує проти того, що автоматичне списання грошових коштів з її рахунку 12.06.2014 року є визнанням нею боргу. Цей платіж надійшов поза її волею, тому не може розцінюватися як погашення нею заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача - ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 03.01.2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_6 було укладено Кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_7 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом та надано картку „Універсальна".

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ „ПриватБанк", підписаної ОСОБА_7 03.01.2013 року, бажаний кредитний ліміт по платіжній кредитній карті „Універсальна" визначено в розмірі 3500 грн.

З наданого Банком розрахунку вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 31.12.2016 року склала: 1464 грн. 69 коп. - заборгованість за кредитом; 19436 грн. 91 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3446 грн. 65 коп. - заборгованість за пенею та комісією, штраф - 500 грн. (фіксована частина) + 1217, 41 (5%).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи було встановлено, що Позивач пропустив строк позовної давності, при зверненні до суду не просив його поновити, а відповідач заявила про застосування наслідків пропуску цього строку. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити на підставі ч.4 ст.267 ЦК України - в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду враховуючи наступне.

Відповідно до статей 526, 530, 610, ч.1 статті 612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Останній платіж за Кредитним договором ОСОБА_7 здійснила 15.02.2013 року, в сумі 1200 грн., тому перебіг строку позовної давності почався з 26.03.2013 року (наступного дня після несплати чергового місячного платежу) і сплинув 26 березня 2016 року, тоді як з позовом до суду Банк звернувся в лютому 2017 року, тобто поза межами загального строку позовної давності.

Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, якими встановлений строк позовної давності у 50 років, не містять підпису Відповідача, не доведено те, що саме ці Умови розумів Відповідач, підписуючи анкету-заяву, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання анкети-заяви Відповідачем, не можна стверджувати, що між сторонами мала місце письмова домовленість щодо збільшення строку позовної давності. Крім того, у анкеті-заяві позичальника від 03.01.2013 року про таку домовленість також не зазначено.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що мало переривання перебігу позовної давності 12.06.2014 року, коли на картковий рахунок Відповідача НОМЕР_1 надійшов платіж в сумі 103 грн. 35 коп., оскільки цей платіж було здійснено не Відповідачем, а Банком, шляхом автоматичного списання простроченої заборгованості в розмірі 103,35 грн. з бонусного рахунку НОМЕР_2, який належить ОСОБА_7, на її картковий рахунок № НОМЕР_3.

Тобто, цей платіж було здійснено поза волею Відповідача, тому його не можна розцінювати як погашення нею заборгованості за кредитним договором, що б свідчило про визнання боргу.

В силу ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, за відсутності поважних причин пропущення позовної давності, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, за наявності письмової заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності (а.с.140), суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові підставі ч.4 ст.267 ЦК України - в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а тому доводи, на які додатково посилався представник позивача ОСОБА_5 в письмових і усних поясненнях, та які виходять за межі доводів апеляційної скарги, не можуть бути предметом апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч.1 ст.303 ЦПК України.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильний висновок суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позову, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: