У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання недійсними заповітів, договорів, визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_11, на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його вітчим -ОСОБА_12, яким за життя було складено заповіт на його ім'я. Після смерті вітчима він звернувся до нотаріуса з метою прийняття спадщини, але дізнався про наявність двох нових заповітів на користь ОСОБА_4 та її малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які скасовують попередні заповіти.

Вважає, що вітчим ОСОБА_12 не міг видати нові заповіти, в момент, оскільки перебував під впливом дії сильнодіючих лікарських наркотичних засобів, страждаючи на тяжку онкологічну хворобу останні два роки свого життя, та за станом психічного здоров'я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Уточнивши позовні вимоги, позивач зазначав про примушування заповідача до відчуження майна зі спадкової маси на протязі травня - серпня 2014 року на користь малолітніх дітей за договорами дарування, і до складання нових заповітів, що відбувалося під тиском ОСОБА_4, яка скористалася його станом, викликаним тяжкою хворобою, про що йому стало відомо вже після відкриття спадщини.

Посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 1241, 1257 ЦК України, просив суд визнати недійсними:

- заповіт, складений ОСОБА_12, 6 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М.;

- заповіт, складений ОСОБА_12, 19 серпня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М.;

- договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., за якими ОСОБА_12 передав право власності на нерухоме майно в рівних частинах ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а саме:

- договір від 12 серпня 2014 року (номер в реєстрі 1534) ,за яким подаровано гараж АДРЕСА_6;

- договір від 12 серпня 2014 року (номер в реєстрі 1533), за яким подаровано квартиру АДРЕСА_1;

- договір від 8 серпня 2014 року (номер в реєстрі 1518), за яким подаровано нежитлове приміщення, розташоване у будинку АДРЕСА_7;

- договір від 8 серпня 2014 року (номер в реєстрі 1517), за яким подарована земельна ділянка по АДРЕСА_8;

- договір від 8 серпня 2014 року (номер в реєстрі 1518), за яким подарована земельна ділянка по АДРЕСА_8;

- договір від 24 травня 2014 року (номер в реєстрі 857), за яким подарована квартира АДРЕСА_2;

- договір від 24 травня 2014 року (номер в реєстрі 855), за яким подарований гараж АДРЕСА_9;

- договір від 4 червня 2014 року (номер в реєстрі 933), за яким подаровані нежитлові приміщення АДРЕСА_10;

- договір від 24 травня 2014 року (номер в реєстрі 856), за яким подарована квартира АДРЕСА_3;

- договір від 12 серпня 2014 року (номер в реєстрі 1532), за яким подарована квартира АДРЕСА_4;

- договір від 24 травня 2014 року (номер в реєстрі 854), за яким подарована квартира АДРЕСА_5;

- договір від 6 червня 2014 року (номер в реєстрі 958), за яким подаровано домоволодіння АДРЕСА_11;

- договір від 13 червня 2014 року (номер в реєстрі 1021), за яким подаровані земельні ділянки площею 0,0078 та 0,0906га по АДРЕСА_12;

- скасувати державну реєстрацію прав на вказане майно за відповідачами і визнати за ним, з урахуванням обов'язкової долі малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, право власності на 1/2 частину спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, у порядку спадкування за заповітом.

У грудні 2014 року ОСОБА_4, діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулася до суду із указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що останні п'ять років ОСОБА_12 ніяких сімейних, родинних відносин з пасинком, окрім робочих, не підтримував. У свою чергу, участі у лікуванні і організації поховання спадкодавця, ОСОБА_4 не надавав, як і не цікавився станом його здоров'я.

Зазначає, що у її чоловіка було тяжке онкологічне захворювання, проте він перебував у ясній пам'яті та при здоровому глузді до останнього дня життя, що підтверджується висновками лікарів та про що їй достовірно відомо, оскільки вона постійно перебувала поряд із своїм чоловіком. Наголошує, що під час погіршення стану здоров'я ОСОБА_12, ніякі угоди не укладалися, в тому числі договори дарування.

З урахуванням викладеного, просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_12 30 листопада 2012 року на користь пасинка ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ЯрмолюкМ.М.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11, просить скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку, з урахуванням положень ст. ст. 215, 225, 1254 ЦК України, про відмову у задоволенні позовів.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Пленум Верховного Суду України у п. 16 Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної комісійної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 14 травня 2016 року № 367, ОСОБА_4 на момент укладання заповітів від 30 листопада 2012 року, від 19 серпня 2014 року, договорів дарування від 12 серпня 2014 року, від 8 серпня 2014 року, від 24 травня 2014 року, від 4 червня 2014 року, від 6 червня 2014, та від 13 червня 2014 року яким-небудь психічним розладом не страждав і за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Таким чином, правильним є висновок судів про те, що ОСОБА_4 не довів, що на момент укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_12 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому підстави для визнання заповітів та договорів недійсними на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України, відсутні. Матеріали справи відповідних доказів не містять.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_11, відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик