У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 9 липня 2011 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала позичальнику грошові кошти у розмірі 18 тис. грн, а позичальник зобов'язався повернути ці кошти після продажу належної йому земельної ділянки.

У зв'язку з тривалим невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, вона звернулась до ОСОБА_4 з вимогою про повернення позики, строком до 27 лютого 2014 року. Проте відповідач позику не повернув, чим порушив її права та спричинив моральну шкоду.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти за вищевказаним договором позики у розмірі 18 тис. грн, інфляційні втрати у розмірі 14 114 грн 38 коп., 3 % річних у розмірі 1 127 грн 34 коп., пеню у розмірі 14 441 грн 89 коп. та моральну шкоду у розмірі 18 тис. грн, а всього 65 683 грн 61 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 18 тис. грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року рішення районного суду в частині стягнення заборгованості у розмірі 18 тис. грн скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, задовольнивши її позов у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, на вимоги не реагував і позику не визнавав, тому право позивача порушено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що зі змісту розписки від 9 липня 2011 року вбачається, що ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання щодо повернення грошових коштів, які він отримає від продажу належної йому земельної ділянки. Земельна ділянка відповідачем не продана, отже, строк для повернення позики ще не настав, а позивачкою не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем у борг 18 тис. грн.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 9 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого кредитор передав позичальнику грошові кошти у розмірі 18 тис. грн, а позичальник зобов'язався повернути ці кошти після продажу належної йому земельної ділянки.

ОСОБА_3 вказувала про те, що у зв'язку з тривалим невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань, вона звернулась до ОСОБА_4 з вимогою про повернення позики до 27 лютого 2014 року. Проте відповідач позику не повернув.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом установлено, що 9 липня 2011 року ОСОБА_4 як позичальником складено розписку про зобов'язання повернути ОСОБА_3 18 тис. грн, строк виконання такого зобов'язання сторонами не визначено, проте зазначено, що позичальник зобов'язується повернути грошові кошти після продажу належної йому земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

14 лютого 2014 року ОСОБА_3 надіслала ОСОБА_4 вимогу про повернення грошових коштів за договором позики від 9 липня 2011 року до 27 лютого 2014 року.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, належним чином не дослідив, чи укладено між сторонами договір позики, чи виконав відповідач взяті на себе зобов'язання за цим договором, не звернув уваги на те, що позивачка зверталась з вимогою до ОСОБА_4 про погашення заборгованості за спірним договором позики, яка ним виконана не була.

При цьому, апеляційний суд послався на правову позицію Верховного Суду України про те, що має бути доведено факт отримання грошової суми в борг (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13), але невірно її застосував, так як у розписці від 9 липня 2011 року наявне зобов'язання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 взяту у неї позику, а підстави отримання такої позики правового значення не мають.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик