РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар Прокопчук Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики в розмірі 47 380 грн. 00 коп.

Позовну заяву мотивує тим, що 12 грудня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 30 000 грн. 00 коп. строком на 1 рік, а відповідач зобовязався повертати вказані грошові кошти щомісяця рівними частинами по 2 500 грн. На підтвердження укладення даного договору та його умов відповідачем було представлено позивачу розписку про одержання ним грошових коштів. Окрім того, 14 грудня 2012 року між сторонами було укладено договір безпроцентної позики грошових коштів, за яким він передав відповідачу кошти у сумі 16 000 грн. строком до 14 грудня 2013 року, а відповідач зобовязався повертати позику рівними частинами щомісячно по 1 333,33 грн. до 14 числа кожного місяця. Однак, відповідач у строки обумовлені договорами позивачу позики не повернув. Зважаючи, що відповідач ігнорує вимоги позивача стосовно повернення боргу він змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав заявлений позов з підстав наведених в позовній заяві та просив його задовольнити. Пояснив, що за договорами позики від 12 та 14 грудня 2012 року надав відповідачу позики в сумі 30 000 грн. та 16 000 грн. відповідно. Однак, відповідач жодних коштів на виконання умов договорів не повернув, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Розписки надані відповідачем, які нібито написані від його імені, він не писав.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дійсно 12 грудня 2012 року в нотаріальній конторі написав розписку для позивача на суму 30 000 грн., однак оскільки нотаріус відмовився посвідчувати договір, договір позики укладений не був, жодних коштів за даною розпискою він не отримував. 14 грудня 2012 року в нотаріальній конторі між сторонами був укладений договір позики, за яким він отримав 8 000 грн. Договір був укладений на більшу суму, однак позивач вказав, що потрібно буде повернути тільки 8 000 грн., на що він погодився. На виконання взятих на себе зобовязань він повернув ОСОБА_1 частину грошових коштів, на підтвердження чого останній надав йому розписки, але чи ці розписки написані особисто позивачем він підтвердити не може.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні згідно розписки від 12 грудня 2012 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 30 000 грн., які зобовязувався повертати щомісяця рівними частинами по 2 500 грн. протягом 12 місяців (а.с.6).

В судовому засіданні відповідач підтвердив, що дана розписка написана ним особисто.

14 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір безпроцентної позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти готівкою у сумі 16 000 грн., а ОСОБА_2 зобовязувався повернути ОСОБА_1 таку ж суму грошових коштів. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані ОСОБА_1 та одержані ОСОБА_2 до підписання цього договору. ОСОБА_2 зобовязувався повернути ОСОБА_1 позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому ОСОБА_1І.) у строк до 14 грудня 2013 року включно або раніше вказаного строку (а.с.7).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, та, в силу вимог ст. 306-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи справу суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідний оригінал розписки, складений відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк та оригінал договору безпроцентної позики грошових коштів, укладений між сторонами, відповідно до якого відповідач отримав в борг грошові кошти та зобов'язався їх повернути у визначений строк.

Оскільки сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час і визначили строки повернення грошей про що склали відповідну розписку та договір, зазначене підтверджує факти укладення договорів позики між ними та їх умови.

Таким чином, відповідач взяв на себе зобов'язання повернути кошти, які мають виконуватись належним чином у встановлений строк, відповідно до умов договорів та вимог ЦК України.

Як вбачається з пояснень позивача у визначений в розписці та договорі строк відповідач позики в повному обсязі не повернув, свої зобовязання не виконав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданого суду позивачем розрахунку заборгованості за договорами, укладеними з відповідачем 12 та 14 грудня 2012 року, вбачається, що в результаті не виконання належним чином відповідачем своїх зобов'язання за договорами станом на 26 листопада 2013 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 47 380 грн., яка складається з заборгованості за договором позики (боргової розписки) від 12 грудня 2012 року в розмірі 30 900 грн. 00 коп., яка складається з основного боргу в розмірі 30 000 грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 900 грн. 00 коп. та за договором безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року в розмірі 16 480 грн. 00 коп., яка складається з основного боргу в розмірі 16 000 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 480 грн. 00 коп. (а.с.4). Даний розрахунок суд визнає обґрунтованим і таким, що відповідає умовам договорів, укладених між сторонами.

За таких обставин, враховуючи встановлений факт неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань, суд приходить до висновку, щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики (боргової розписки) від 12 грудня 2012 року в розмірі 30 900 грн. 00 коп. та за договором безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року в розмірі 16 480 грн. 00 коп.

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача про те, що ним не були отримані грошові кошти за розпискою від 12 грудня 2012 року, а кошти за договором безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року були отримані не в повному обсязі на увагу не заслуговують, оскільки з розписки, складеної 12 грудня 2012 року, вбачається, що ОСОБА_2 отримав позику у ОСОБА_1 в сумі 30 000 грн. 00 коп., які зобовязався повернути протягом 12 місяців, а з договору безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року слідує, що ОСОБА_2 отримав позику у ОСОБА_1 в сумі 16 00 грн., які зобовязувався повернути до 14 грудня 2013 року. Враховуючи, що вказані розписка та договір містять умови отримання позичальником від позикодавця в борг визначених грошових сум із зобовязаннями їх повернення у визначені строки, вони є документами, що підтверджують боргове зобовязання та доказами отримання коштів відповідачем від позивача.

Доводи відповідача про те, що ним була частково повернута сума позики жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. Розписки від 23 квітня 2015 року, від 04 жовтня 2014 року та від 05 червня 2015 року (а.с.149-151), як докази повернення коштів відповідачем на виконання умов договору від 12 грудня 2012 року та умов договору від 14 грудня 2014 року, суд до уваги не приймає, оскільки в них не вказано, що саме на виконання даних договорів були отримані кошти. Окрім того, в судовому засіданні позивач заперечив факт написання таких розписок, а відповідач вказав, що не може підтвердити, що ці розписки були написані саме позивачем, оскільки присутній при їх написанні не був.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, у розмірі 473 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 526, 527, 530, 533, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 196, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики грошових коштівзадовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1заборгованість за договором позики (боргової розписки) від 12 грудня 2012 року в розмірі 30 900 (тридцять тисяч девятсот) гривень 00 копійок, яка складається з основного боргу в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, 3% річних у розмірі 900 (девятсот) гривень 00 копійок та за договором безпроцентної позики грошових коштів від 14 грудня 2012 року в розмірі 16 480 (шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок, яка складається з основного боргу в розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень 00 копійок, 3% річних в розмірі 480 (чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок, загалом 47 380 (сорок сім тисяч триста вісімдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1судові витрати у розмірі 473 (чотириста сімдесят три) гривні 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд Рівненської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 13 червня 2017 року.

Суддя О.О. Першко