Єдиний унікальний номер 233/46/17 Номер провадження 22-ц/775/747/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» про поновлення на роботі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2017 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» (далі КЗ «КМК») про поновлення на роботі. Він посилався на те, що наказом №99 від 16 квітня 2013 року він був прийнятий на посаду юрисконсульта 2 категорії Костянтинівського медичного училища. 1 жовтня 2014 року переведений на посаду юрисконсульта 1 категорії.

А відповідно до наказу №17-к від 19 січня 2016 року присвоєно категорію провідний юрисконсульт.

Наказом № 306-к від 30 грудня 2016 року він звільнений з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату.

Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем не дотримано обовязкових умов його звільнення з посади, не здійснено належним чином попередження про майбутнє вивільнення. Крім того, він не був працевлаштований, як це передбачається законом. Просив поновити на роботі, визнавши незаконним та скасувати наказ № 306-к від 30 грудня 2016 року про його звільнення.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» про поновлення на роботі задоволено частково.

Визнано незаконним наказ №306-к від 30 грудня 2016 року, виданий Комунальним закладом «Костянтинівський медичний коледж», про звільнення з посади провідного юрисконсульта ОСОБА_1 в частині дати звільнення.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта на 02 січня 2017 року.

Стягнуто з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 250 (двісті пятдесят) грн. 27 коп.

Стягнуто з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на користь ОСОБА_1 500 (пятсот) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення. Вважає рішення суду незаконним. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Відповідно до інформації з Костянтинівського міського центру зайнятості у КЗ «КМК» в період з 31 жовтня 2016 року по 30 грудня 2016 були вакантними наступні посади: черговий по гуртожитку, гардеробник, інженер з охорони праці, прибиральник службових приміщень. Таким чином, власник є таким, що належно виконав вимоги законодавства про працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справах: 6-491цс15, 6-40цс15, 6-3048 цс15.

Судом встановлено, що відповідач не пропонував йому іншу наявну в коледжі роботу, порушивши порядок звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Суд зробив висновок, за яким він не може поновити позивача на посаді, якої вже немає, однак такий висновок знаходиться за межами трудового законодавства. Відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось з порушенням встановленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-33цс14.

За змістом п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. Поновлення працівника на іншій посаді не допускається. Оскільки встановлено, що ОСОБА_1 звільнили з порушенням вимог закону через те, що йому не запропоновано всі вакантні посади, наявні у КЗ «КМК» рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про поновлення позивача на посаді провідного юрисконсульта КЗ «КМК».

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представники Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження керівника обласної державної адміністрації - голови обласної державної адміністрації від 25 січня 2017 року № 70 Костянтинівське медичне училище перейменоване на Комунальний заклад «Костянтинівський медичний коледж». Тому належним відповідачем п справі є саме ця юридична особа.

ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту, що підтверджується копією диплома, долученої до матеріалів справи, та з 16.04.2013 року працював у КЗ «Костянтинівський медичний коледж» на посаді юрисконсульта ІІ категорії з тримісячним випробуванням. ( а.с.38,39 том 1).

16.07.2013 року його було переведено на посаду юрисконсульта ІІ категорії постійно.

Наказом директора Костянтинівського медичного училища від 19 січня 2016 року №17-к ОСОБА_1 встановлена кваліфікаційна категорія юрисконсульта 1 категорії. (а.с. 172 том 2).

01.01.2016 року йому присвоєно категорію юрисконсульт провідний.

30.12.2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату.(а.с.3 том 1).

Зазначені обставини підтверджуються трудовою книжкою та не заперечувались сторонами.

Звертаючись в суд з позовом про поновлення на роботі, ОСОБА_1 посилався на те, що його звільнення відбулося з порушення законодавства про працю. Йому не надали вакантні посади, які мали місце в учбовому закладі.

Задовольняючи позовні вимоги частково і, змінюючи дату звільнення позивача з роботи, суд першої інстанції виходив з порушення роботодавцем трудового законодавства в частині дати звільнення. Суд вважав, що матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що скорочення посади провідного юрисконсульта мало відбутися 01.01.2017 року. А звільнення відбулося 30 грудня 2016 року раніше, ніж відбулось скорочення.

Враховуючи вищенаведене суд вважав необхідним задовольнити позовні вимоги щодо визнання незаконним наказ №306-к від 30.12.2016 року, виданий КЗ «Костянтинівський медичний коледж», про звільнення з посади провідного юрисконсульта ОСОБА_1 в частині дати звільнення.

В звязку з цим суд, керуючись аналогічними розясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України, у п. 19 постанови №9 від 06.11.1992 року (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до яких при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення,зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював, дійшов висновку щодо необхідності змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта на 02 січня 2017 року та зобовязати відповідача сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, в який має бути враховані календарні дні 31.12.2016 року та 01.01.2017 року, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

В іншій частині суд вважав, що звільнення ОСОБА_1 з роботи за скороченням штату відбулось з дотриманням норм матеріального права.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, між інших, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи справу, суд встановив, що 29 вересня 2016 року директором департаменту охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації затверджено додатковий штатний розклад Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на 01.01.2017 року, копія якого долучена до матеріалів справи, та яким виведено штат у кількості 1,0 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 2157,00 та введено штат у кількості 1,0 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 2665,00. Так, було виведено за рахунок загально фонду посаду юрисконсульта провідного та введено за рахунок загального фонду посади практичного психолога, кількістю штатних посад 0,5 ставки та соціального педагога 0,5 ставки.

З вищенаведеного випливає, що посада провідного юрисконсульта у КЗ «Костянтинівський медичний коледж» з 01.01.2017 року мала бути скорочена.

Наказом №271-к від 31.10.2016 року по КЗ «Костянтинівський медичний коледж» ОСОБА_1 письмово попереджений про наступне вивільнення його з 01 січня 2017 року (а.с.21).

Наказом №306-к від 30.12.2016 року по КЗ «Костянтинівський медичний коледж» ОСОБА_1 - провідного юрисконсульта, звільнено з посади за ст. 40 п. 1 КЗпП України 30.12.2016 року. Копія зазначеного наказу міститься на аркуші справи 3 та ця обставина не заперечувалась сторонами по справі .

Судом також встановлено, що на час попередження позивача про наступне вивільнення і до його звільнення з роботи в Костянтинівському медичному коледжі були вакантні посади: прибиральник службових приміщень, інженер з охорони праці, гардеробник, черговий по гуртожитку. Цей факт підтверджений інформацією Костянтинівського міського центру зайнятості від 7 березня 2017 року та 16 березня 2017 року, а також звітністю інформацією про попит на робочу силу (вакансії) за формою №3-ПН Костянтинівського медичного училища від 26 жовтня, 31 жовтня і 1 грудня 2016 року (а.с. 57,73-76, 107-109 том 2, 134 том 1).

В засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він не заперечував би зайняти будь-яку з вказаних вакантних посад, але відповідач йому їх не пропонував.

Представники відповідача в засіданні апеляційного суду стверджували, що не пропонували позивачу вказані посади через те, що вони не були вільними на час попередження позивача про наступне вивільнення.

Проте, доводи представників відповідача спростовані наданими сторонами доказами.

Апеляційному суду коледжем надані такі накази:

від 1 листопада 2016 року № 278-к про прийняття на посаду інженера з охорони праці ОСОБА_2 з 1 листопада 2016 року (а.с.139 том 2);

від 1 листопада 2016 року №276-к про прийняття на посаду гардеробниці ОСОБА_3 з 1 листопада 2016 року по 31 березня 2017 року (а.с. 143 том.2);

від 1 листопада 2016 року № 273-к про прийняття на посаду чергової гуртожитку №2 ОСОБА_4 з 1 листопада 2016 року ( а.с.146 том 2);

від 2 грудня 2016 року № 292-к про прийняття на посаду прибиральниці гуртожитку №2 ОСОБА_5 з 5 грудня 2016 року (а.с. 155 том 2).

Приведені накази свідчать про те, що прийом на роботу нових працівників відповідачем відбувався у час дії попередження позивача про наступне звільнення з роботи за п.1 статті 40 КЗпП України. Тому на цей час всі перелічені посади були вільними і мали бути запропоновані позивачу для працевлаштування, як це передбачено частиною 2 статті 40 КЗпП України.

Доводи представників відповідачів про те, що вказані нові особи, що були прийняті на роботу у грудні 2016 року, написали заяви про їх прийняття у жовтні 2016 року, до попередження позивача про наступне вивільнення не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги через те, що не ґрунтуються на законі. Крім того, судом встановлено, що всі ці особи були направлені для працевлаштування до медичного коледжу за направленням на працевлаштування, яке надавалось центром зайнятості відповідно до інформації коледжу про вакантні посади, яка направлялась у центр зайнятості після попередження позивача про звільнення з роботи за скороченням штату. (а.с. 138,143,145, 153 том 2).

Доводи відповідача про те, що вказані вакантні посади не могли бути запропоновані позивачу через його інвалідність також не можуть бути прийняті апеляційним судом як підстава для відмови позивачу у задоволені його позовних вимог через те, що вони не відповідають матеріалам справи.

Дійсно, судом встановлено, що відповідно до довідки міжрайонної офтальмологічно-кардіологічної медико-соціальної експертизи серії АВ №0708117 ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи по зору з 07.06.2016 року, захворювання загальне. Дата наступного переогляду 07.06.2018 року (а.с. 158 том 2). Йому протипоказані важка фізична праця, значні зорові навантаження.

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що вакантні посади, які не були пропоновані для працевлаштування ОСОБА_1, повязані з важкою фізичною працею і значними зоровими навантаженнями.

Суд дослідив посадові або робочі інструкції кожної з вакантних посад і переконався, що там відсутні жодні обмеження для працевлаштування позивача (а.с. 98-100 том 1, 147-148, 151-152, 156-157 том 2).

Суд не приймає доводи представників відповідача про те, що позивач не мав можливості зайняти вакантну посаду інженера з охорони праці через те, що не мав для цього відповідної освіти.

Судом встановлено, що відповідно до посадової інструкції інженера з охорони праці працівник вказаної професії повинен мати повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки без вимог до стажу роботи (а.с. 98-100 том 1).

Наказом від 1 листопада 2016 року №278-к Костянтинівського медичного училища на посаду інженера з охорони праці з 1 листопада 2016 року прийнята ОСОБА_2 (а.с. 139 том 2). Відповідно до диплому ЛА В С № 018158 ОСОБА_2 закінчила Донецький інститут внутрішніх справ при Донецькому державному університеті за спеціальністю правознавство і їй присвоєно кваліфікацію спеціаліста юрист (а.с. 131 том 2).

Отже, прийнятий на роботу інженером з охорони праці працівник є юристом, як і позивач у справі ОСОБА_1 20 грудня 2016 року вона отримала посвідчення №9-92/16 в ТОВ «Регіональний навчальний центр» про те, що вона пройшла навчання і виявила потрібні знання для роботи інженером з охорони праці (а.с. 130).

Вказані факти свідчать про те, що на час працевлаштування інженером з охорони праці у Костянтинівський медичний коледж ОСОБА_2 не мала «вищу освіту відповідного напрямку підготовки» і вказану підготовку отримала після прийняття на посаду відповідачем.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 таку підготовку пройшов значно раніше 20 листопада 2013 року, про що свідчить посвідчення №21 про перевірку знань з питань охорони праці, видане ДП «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» (а.с.40 том 1). У період з січня 2016 року по вересень 2016 року він за сумісництвом працював у відповідача інженером з охорони праці і перешкод для його працевлаштування на цю посаду після звільнення з посади провідного юрисконсульта у звязку із скорочення штату у відповідача не було.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував зазначених обставин, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи і неправильно вирішив спір. Тому відповідно до статті 309 ЦПК України рішення суду не може залишатися без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційний суд вважає, що відповідач не виконавши вимог частини 2 статті 40 КЗпП України, порушив права та інтереси позивача, розірвав з ним трудовий договір за пунктом 1 статті 40 КЗпП України незаконно.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 має бути поновлений на попереднє місце роботи провідним юрисконсультом з часу його звільнення - з 31 грудня 2016 року.

Суд не приймає доводи відповідача про те, що посада провідного юрисконсульта скорочена з 1 січня 2017 року і її в штатному розкладі не існує.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 своєї постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. Комунальний заклад «Костянтинівський медичний коледж» не ліквідований, працює, тому перешкод для поновлення ОСОБА_1 на попередню посаду, з якої він був звільнений,- не існує.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд також звертає увагу на те, що питання про визначення середньоденного заробітку позивача судом першої інстанції також вирішено неправильно, без зясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 період, за яким обчислюється середня заробітна плата у випадку її збереження середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідач надав суду довідку про те, що 1 листопада 2016 року ОСОБА_1 відпрацював фактично 7 робочих днів і йому нараховано заробітну плату у розмірі 686.32 грн. У грудні 2016 року він працював 1 робочий день і йому нараховано заробітну плату в сумі 110.45 грн. Таким чином, за два місяці, що передували його звільненню, він працював 8 робочих днів і отримав 796.77 грн. Середньоденний заробіток визначається таким чином: 796.77грн. : 8 =99.60 грн.

У вимушеному прогулі за період з 31 грудня 2016 року по 6 червня 2017 року позивач перебував 109 робочих днів. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу дорівнює: 99.6 грн. х 109 = 10856.4 грн.

Саме таку суму суд має стягнути з відповідача на користь позивача без врахування податків і необхідних платежів.

Відповідно до пунктів 2,4 статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Враховуючи положення приведеного Закону, апеляційний суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньомісячного заробітку ОСОБА_1 у розмірі 2191.20 грн. без відрахувань податків і обовязкових платежів і в частині поновлення на роботі.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Звертаючись в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що така шкода йому заподіяна незаконним звільненням з роботи.

Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що звільнення з роботи було незаконним. Це призвело до порушення законних прав та інтересів позивача, призвело до втрати його нормальних життєвих звязків, та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач втратив джерело для існування заробітну плату. Для відновлення своїх порушених прав та інтересів мав звернутися до суду з цим позовом, вимушений відвідувати судові засідання, витрачати свої грошові ресурси і свій час. Вказані обставини дійсно негативно впливають на будь яку людину і позивач у даному випадку не є виключенням. Дійсно позивач зазнав дратування, нервування, моральні страждання. Тому для їх відшкодування і компенсації він просив стягнути з відповідача 2000 грн. і ця сума має бути стягнута як відповідна компенсація моральних страждань.

Відповідно до статті 88 ЦПК України і статті 4 Закону України «Про судовий збір» на користь держави має бути стягнутий з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» судовий збір в сумі 1280 грн.

Керуючись ст. 303-316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ від 30 грудня 2016 року № 306 виконуючого обовязки директора Костянтинівського медичного училища «Про звільнення з посади провідного юрисконсульта».

Поновити ОСОБА_1 на попереднє місце роботи - провідним юрисконсультом Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» з 31 грудня 2016 року.

Стягнути з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2016 року по 6 червня 2017 року включно без відрахування податків і обовязкових платежів в сумі 10856.40 грн. (десять тисяч вісімсот пятдесят шість грн. 40 коп.).

Рішення в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 2191.20 грн. без відрахувань податків і обовязкових платежів підлягає негайному виконанню .

Стягнути з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди дві тисячі гривень.

Стягнути з Комунального закладу «Костянтинівський медичний коледж» на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Судді: