Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») суму вкладу у розмірі 6 тис. доларів США основного боргу, 848,22 доларів США -відсотки за договором, 755 грн 94 коп. - 3% річних, 3 792 грн 55 коп. - пеню та 7 944 грн 43 коп. - інфляційні витрати.

На обгрунтування своїх вимог посилався на те, що 14 січня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» (у відділенні м. Керч Автономної Республіки Крим) укладено договір банківського вкладу № SAMDN8378, за умовами якого він передав банківській установі грошові кошти у сумі 6 тис. доларів США під 10 % річних строком на 366 днів до 14 січня 2014 року, який був пролонгований до 14 січня 2015 року.

Починаючи з січня 2014 року банк припинив щомісячну сплату відсотків за умовами договору.

09 червня 2015 року він звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів та процентів по ньому, проте отримав відмову через відсутність законодавчо визначених особливостей діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій на території Автономної Республіки Крим, призупиненням обслуговування клієнтів та роботи відділень банку на території Автономної Республіки Крим.

Посилаючись на норми ст. ст. 526, 625 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 за договором «Вклад Стандартний» від 14 січня 2013 року № SAMDN8378 суму вкладу у розмірі 6 тис. доларів США та відсотки у розмірі 848,22 доларів США.

Позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 за договором «Вклад Стандартний» від 14 січня 2013 року № SAMDN8378 трьох відсотків річних - 755 грн 94 коп., пені - 3 792 грн 55 коп., інфляційних витрат - 7 944 грн 43 коп. залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (у відділенні м. Керч Автономної Республіки Крим) укладено договір депозитного вкладу № SAMDN8378 (вклад «Стандарт»), за умовами якого ОСОБА_3 передав банку грошові кошти у сумі 6 тис. доларів США під 10 % річних строком на 366 днів до 14 січня 2014 року.

ОСОБА_3 умови договору виконав, грошові кошти вніс на рахунок Головного Керченського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до п. 3 заяви на оформлення вкладу від 14 січня 2013 року у разі, якщо після закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у заяві.

01 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою та просив видати належні йому кошти, що були предметом договору, включно з нарахованими відсотками за весь період дії договору, проте у їх видачі йому відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором..

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) -це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10).

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174) передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди зазвичай встановлюють факт укладення відповідного договору, з'ясовують повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 29 січня 2014 року № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року № 6-997цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч. 2 ст. 64 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 на обґрунтування своїх позовних вимог надав копії заяви від 14 січня 2013 року з проханням відкрити депозитний рахунок та квитанцію від 14 січня 2013 року про внесення 6 тис. доларів США на рахунок у Головному Керченському відділенні КРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 7-8).

Заперечуючи проти позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на відсутність оригіналів договору та квитанції про внесення коштів. Зокрема, банк зазначав про відсутність печатки банківської установи на наданій позивачем заяві та що у матеріалах справи міститься завірена копія квитанції про внесення грошових коштів, з якої неможливо ідентифікувати реквізити.

Водночас, із матеріалів справи, зокрема журналу судового засідання від 01 листопада 2016 року та ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що під час судового засідання в суді апеляційної інстанції представником позивача було надано оригінал квитанції для огляду суду, з якого вбачалась повна відповідність даних копії квитанції, що міститься у матеріалах справи, оригіналу (а. с. 193). Вказана копія засвідчена підписом судді.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України), встановивши, що між сторонами укладений договір банківського вкладу, умови якого відповідачем не виконані, кошти, внесені на депозит, та відсотки вкладнику не виплачені, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з цими висновками щодо їх оцінки.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик