Справа № 562/3172/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

"31" травня 2017 р. Здолбунівський районний суд Рівненської області у складі: головуючого судді Чорного І.А., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, за участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Екорембуд ЛТД» про зміну формулювання причини звільнення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Екорембуд ЛТД», після зміни та уточнення позовних вимог просив ухвалити рішення, яким визнати його звільнення відповідачем з роботи за прогул без поважної причини неправомірним та змінити формулювання його звільнення з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто, за власним бажанням.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що причина його звільнення не відповідає фактичним обставинам, зокрема, ним було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням 31.10.2016 року відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України, станом на 14.11.2016 року він відпрацював два тижні та мав право не виходити на роботу 15.11.2016 року. Зазначив, що звільнення його з роботи за прогул без поважної причини на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України є несправедливим та незаконним, крім того, вважає, що відповідно до вимог ч.3 ст. 38 КЗпП України мав право розірвати трудовий договір з роботодавцем у визначений ним строк, оскільки зі сторони власника (уповноваженого ним органу) мало місце невиконання законодавства про працю та укладеного із ним трудового договору, що виражалось в порушенні закону щодо перебування у відрядженні понад встановлений 30-ти денний термін, в частині виплати заробітної плати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та додатково пояснили, що позивач юридично необізнаний, вимог ст. 38 КЗпП України не знав, вважають що прогул був з поважної причини, відлік двотижневого строку мав розпочатися з 31.10.2016 року, відповідач порушив законодавство про працю.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала в повному обсязі, подала письмові заперечення проти позову, та додатково пояснила, що 07 листопада 2016 року на адресу ТОВ Фірми «Екорембуд ЛТД» надійшов рекомендований лист від ОСОБА_2, в якому містилася його заява про звільнення за власним бажанням, датована 31.10.2016 року, тому саме від цієї дати роботодавець розпочав відлік двотижневого строку, який передує звільненню працівника з роботи за власним бажанням, закінчення якого припадало на 21 листопада 2016 року. Зазанчила що позивач в період з 15.11.2016 року по 21.11.2016 року був відсутній на робочому місці, хоча вказівок не виходити на роботу із сторони роботодавця не було, а тому відсутність була визнана неповажною та прийнято рішення звільнити ОСОБА_2 за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Повідомила що ОСОБА_2 не звертався до роботодавця із заявою про звільнення саме на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, жодних відомостей про те, які конкретно на думку позивача були допущені роботодавцем щодо нього порушення законодавства про працю у заяві не зазначив, також відсутнє будь-яке документальне підтвердження з приводу цього. Вважає, що процедура та алгоритм звільнення проведені у точній відповідності до законодавства, тому вимоги ОСОБА_2 є недоведеними, необгрунтованими та безпідставними.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі та давши їм належну оцінку, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі наказу відповідача ТОВ Фірми «Екорембуд ЛТД» від 05 вересня 2013 року № 743-к ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду тимчасово монтажником технологічного устаткування та повязаних з ним конструкцій 3-го розряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою ( ч.2 ст.38 КЗпП України).

02.11.2016 року позивачем на адресу ТОВ Фірми «Екормебуд ЛТД» надіслано рекомендованим листом заяву від 31.10.2016 року про звільнення його з роботи за власним бажанням з 31 жовтня 2016 року, яку відповідач отримав 07 листопада 2016 року за вх. № 82., що підтверджується копією листа із штрих кодовим ідентифікатором.

Таким чином, саме з цього часу розпочався відлік двотижневого строку, який передує звільненню працівника з роботи за власним бажанням, закінчення якого припадало на 21 листопада 2016 року.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З розяснень, які містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до діючих «Правил внутрішнього трудового розпорядку для ІТР, службовців та робочих ТзОВ Фірми «Екормебуд » ЛТД від 24.06.2005 року, тривалість щоденної роботи визначається у 8 годин для робочих з 8.00 до 17.00 год.

Як вбачається з актів про відсутність працівника на робочому місці (а.с. 27-31), позивач ОСОБА_2 з 15 листопада 2016 року по 18 листопада 2016 року не приступив до виконання своїх трудових обовязків.

Доказів поважності причини невиходу на роботу з 15 листопада 2016 року по 18 листопада 2016 року позивач суду не надав, а складені відповідачем акти відсутності його на роботі в указані дні більше 3 годин, належними та допустимими у розумінні положень ст.ст.57-58 ЦПК України доказами, не спростував.

Наказом відповідача від 22.11.2016 року № 734-к ОСОБА_2 було звільнено за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с. 7).

Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За положеннями ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (ухвала Верховного Суду України від 15 квітня 2009 року по цивільній справі №6-18184св08) .

Між тим, будь-яких належних та допустимих доказів про наявність таких порушень позивач не надав, а судом не було здобуто.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, підстава звільнення позивача з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України відповідає обґрунтуванню такого звільнення, а тому відсутні підстави для зміни формулювання на ст.38 КЗпП України, оскільки волевиявлення на звільнення з даної підстави позивач не виявляв шляхом звернення з відповідною заявою до роботодавця та письмово не повідомляв про такі причини протягом всього часу виконання трудових обовязків. За відсутністю порушення трудових прав позивача з боку відповідача не підлягають до задоволення позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення.

Керуючись, ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 209, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 38, 40, 147-149, 235, 241-1 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенніпозову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Екорембуд ЛТД» про зміну формулювання причини звільнення - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Здолбунівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні, в той же строк з часу отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: І.А.Чорний