Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Здрилюк О.І., Стрільчук В.А.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на спадкове майно за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно.

Покликалась, на те що з 1990 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5, шлюб зареєстрували лише в липні 2006 року. За час спільного проживання, до реєстрації шлюбу ОСОБА_5 будучи членом кооперативу, в 1993 році отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1. На той час вона з ОСОБА_5 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Перший внесок був сплачений чоловіком 11.11.1991 року, решту суми вартості квартири погашала вона особисто частинами протягом 1991-1993 років. До кінця 1993 року повна вартість квартири була сплачена. Будинок був зданий в експлуатацію в 1993 році.

15.04.2016 ОСОБА_5 помер. Після його смерті залишилась спадщина, що складалася з частини квартири АДРЕСА_1. На випадок смерті ОСОБА_5 заповіт не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є вона як дружина померлого та відповідач - син померлого від першого шлюбу.

Вважає, що оскільки квартира була придбана під час спільного проживання, спільними зусиллями були сплачені усі внески за неї, то дане житло є спільною сумісною власністю подружжя.

Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, як частку в спільному сумісному майні подружжя та визнати право власності на спадкове майно, яке складається з 1/4 частини даної квартири, після смерті ОСОБА_5.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання спільного сумісного права на житлову квартиру.

Вказував, що вимоги позивача за первісним позовом є безпідставними, оскільки на час набуття квартири, ОСОБА_1 не перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5. Шлюб між ними був укладений лише в 2006 році. Батько за життя набув одноосібно право на житлову квартиру та інших розпоряджень майном не робив. А тому, вважає, що в нього та у позивача за первісним позовом є рівні права на спадкове майно, а тому за кожним слід визнати по 1/2 частині у спадковому майні після смерті ОСОБА_5.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05 липня 2017 року первісний позов задоволений. Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5, який помер 15 квітня 2016 року.

Визначено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер 15 квітня 2016 року, а саме - на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2.

Зустрічний позов задоволений частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті батька ОСОБА_5, який помер 15 квітня 2016 року, а саме - на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені первісного позову відмовити, а його позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_3 була придбана ОСОБА_5 у період сумісного проживання з позивачем ОСОБА_1, як чоловіком і жінкою без реєстрації шлюбу, за рахунок спільних коштів, а тому є їх спільним майном з рівними частками. Відтак спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилась на 1/2 частину спірної кварти, яку у передбачений строк та спосіб прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Однак погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, оскільки такі висновки зроблені з порушенням норм матеріального права та з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2016 року помер ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЕГ №183398 ( а.с. 4).

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).( ст.1216 ЦК України).

Статтями 1217,1218,1220,1221,1222 передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги , як дружина та син померлого.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було зареєстровано 06.07.2007 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕГ №024592 ( а.с. 5).

Дані спадкоємці у передбачений законом строк та порядок прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, однак позбавленні можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно та спором, щодо часток , які кожному мають належати.

Таким чином встановленню підлягає саме питання, що увійшло до спадкової маси, яка залишилась після смерті ОСОБА_5

Відповідно до довідки ЖБК № 77 ( а.с. 6) ОСОБА_5 був членом кооперативу №77, а також власником квартири АДРЕСА_4. Будинок № 107 зданий в експлуатацію у 1993 році. У 1993 році виписаний ордер на підставі рішення зборів від 31.05.1993 року.

Згідно з довідкою ЖБК № 77 від 10 травня 2017 року ( а.с. 65) внески за квартиру АДРЕСА_4 були сплачені повністю за період з 11 листопада 1991 року по 25 грудня 1993 року .

З дослідженої в судовому засіданні будинкової книги на спірну квартиру вбачається, що власником квартири АДРЕСА_4 одноосібно вказано ОСОБА_5, який по грудень 2013 року був зареєстрований у ній один.

Згідно зі ст. 15 Закону України "Про власність" (в редакції чинній на момент повного внесення членських внесків) член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на цю квартиру.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

З матеріалів справи, а саме з довідок ЖБК № 77 ( а.с. 6, 9, 65) та пояснень самої позивача ОСОБА_1, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була надана одноосібно ОСОБА_5, а тому з врахуванням положень ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про власність» інші особи не могли набути права власності на дану квартиру.

Зазначення у повідомленнях Ощадбанку про внесення членських внесків за кооперативну квартиру АДРЕСА_1 прізвища ОСОБА_1, на які вона покликалась, як на доказ внесення спільних коштів на придбання квартири, не має правового значення без доведення факту її членства в кооперативі та надання такої квартири і для неї, як члена сім'ї ОСОБА_5.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 стверджувала про те, що дана квартира є спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_5, оскільки набута в період їх спільного проживання як сім'ї без реєстрації шлюбу та за спільні кошти.

Такі твердження позивача є безпідставними та спростовуються, як нормами матеріального права, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин, так встановленими судом обставинами.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність") тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 25 травня 1993 року шлюб між ОСОБА_6 (позивач ОСОБА_1І) та ОСОБА_7 було розірвано 25 травня 1993 року .

Враховуючи дату розірвання зареєстрованого шлюбу позивача ОСОБА_1, а саме 25 травня 1993 року, її покликання про перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 з 1990 року є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з положеннями сімейного законодавства, як станом на день виникнення спірних правовідносин (набуття квартири) так і на даний час, щодо можливості набуття у спільну сумісну власність майна осіб, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Наявність зареєстрованого шлюбу особи сама по собі виключає можливість набуття прав та обовязків, які б ґрунтувались на Законі, у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_3 була придбана ОСОБА_5 у період сумісного проживання з позивачем ОСОБА_1, як чоловіком і жінкою без реєстрації шлюбу, за рахунок спільних коштів, а тому є їх спільним майном, зроблені з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування даного рішення та ухвалення нового.

За таких обставин у позові ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_5 слід відмовити.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 увійшла вцілому квартира АДРЕСА_2, яка належала померлому на праві власності з врахуванням положень ст. 15 ЗУ «Про власність».

Відповідно до ст. 1267 ЦК України ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як спадкоємці першої черги за законом успадкували по 1/2 частини квартира АДРЕСА_2.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності на спадкове майно підлягають до часткового задоволення, а саме - за нею слід визнати право власності 1/2 частину квартира АДРЕСА_3.

Також підлягають до часткового задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на 1/2 частини квартира АДРЕСА_2. ОСОБА_3 набуває у часткову власність спірну квартиру, а не у спільну сумісну, як були заявлені вимоги у позовній заяві та апеляційній скарзі.

У звязку з наведеними порушенням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення, оскаржуване рішення в даній справі слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний та зустрічний позов задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Первісний та зустрічний позови задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_5, за кожним, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, який помер 15 квітня 2016 року.

В позові ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_5 відмовити

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: