Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Губарик К. А.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу покликаючись на такі обставини.

08 січня 2014 року між ним та ФОП ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким він передав ОСОБА_4 18 000 доларів США терміном на 1 рік. Факт укладення договору підтверджується розпискою із внесеними до неї змінами. У даній розписці та внесених відповідачем до неї змінах, сторони погодили порядок повернення даних коштів. Проте, борг і нараховані відсотки відповідач не повертає, а сплатила лише частину коштів у сумі, що еквівалентна 4 637,15 доларів США.

Ураховуючи те, що відповідач прострочила (порушила) зобов'язання з повернення позики частинами та сплати відсотків, які вона взяла на себе згідно виданої розписки, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 27 987,85 доларів США.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 27 987,85 дол. США, з яких: основний борг - 18 000,00 дол. США, проценти за користування позикою - 6 702,85 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення коштів - 3 285,00 дол. США.

Стягнуто з відповідача в користь позивача 3654,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду у зв"язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасована ухвала апеляційного суду Волинської області від 10.02.2016 року у даній справі, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін, з направленням справи на новий апеляційний розгляд. Підставою для скасування ухвали апеляційного суду суд касаційної інстанції зазначив ту обставину, що у порушення вимог статтей 60, 212 ЦПК України апеляційний суд не навів переконливих доводів щодо відсутності підстав для призначення судової почеркознавчої експертизи та безпідставно вважав доведеним, що виправлення у розписці щодо розміру процентів зроблено власноруч відповідачем ОСОБА_4

Дослідивши обставини справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволення , а рішення суду першої інстанції до скасування з таких підстав.

Із матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_4 8 січня 2014 року написала розписку про те, що вона взяла в борг у ОСОБА_3 18000,00 дол. США на один рік з дня написання розписки, зобов'язалася повернути в 1 кварталі - 2000 дол. США, в 2 кварталі - 2000 дол. США, в 3 кварталі - 2000 дол. США, в 4 кварталі - 2000 дол. США, у 2015 році - 10 000 дол. США, а також зобов'язалася виплачувати 4,5 % від суми боргу кожного 8-го числа наступного місяця і у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений термін зобов'язалася виплатити ОСОБА_3 відсотки з розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_4 належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання по поверненню позики, а тому стягнув з відповідача в користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 27 987,85 дол. США.

Висновки суду про порушення відповідачем умов договору позики, а, отже взятих на себе зобов"язань, що дає право позивачеві вимагати у примусовому порядку їх виконання ґрунтуються на вимогах закону і відповідають встановленим обставинам справи.

Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики (частина 2 статті 1047 ЦК України) та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні встановлено, що 8 січня 2014 року відповідач взяла в борг у позивача 18 000, 00 дол. США, про що написала розписку.

Відповідно до оригіналу розписки та другого екземпляру розписки позичальник ОСОБА_4 взяла в борг у позикодавця ОСОБА_3 зазначені грошові кошти терміном на один рік від дня написання розписки 8 січня 2014 року та зобов'язалася повертати суму позики щоквартально, сплачувати кожного 8-го числа 4,5 %, а в разі прострочення повернення боргу сплачувати позикодавцю відсотки з розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення (а.с. 90-91).

Тобто, між сторонами укладено договір позики.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із змісту розписок вбачається, що сторони визначили порядок повернення коштів, а саме, щоквартально відповідач зобов'язувалась повертати по 2000 доларів США, а 10 000 доларів США зобов'язалась повернути у 2015 році, розмір процентів за користування позикою - 4.5% кожного 8 числа місяця, пеню у розмірі 0.05% за прострочку виконання зобов'язання. У розписках зазначено , що позика надана на 1 рік з часу написання розписки, тобто до 08.01.2015 року.

Сам позивач не заперечує, що відповідач повернула йому грошові кошти за договором позики в розмірі еквівалентному 4637,15 дол. США, про що надав суду відповідні довідки по своєму картковому рахунку НОМЕР_1 (а.с.10-13).

Решту суми позичених коштів, процентів остання не повернула.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина 2 статті 549 ЦК України).

У той самий час, згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку (а.с.14) сума позики складає 18000,00 дол. США, відсотки за користування позикою складають 6 702,85 дол. США (кожного 8-го числа місяця відповідач повинна була сплачувати 810 дол. США (4,5 % від суми позики), а всього 11340,00 дол. США, від цієї суми слід відняти 4637,15 дол. США (які відповідач повернула і позивач зарахував їх в рахунок погашення процентів в розмірі 4,5 %) = 6702, 85 дол. США) та 3285,00 дол. США пені за порушення боржником зобов'язання по договору позики (0,05% від суми позики за кожен день прострочення), всього 27987.85 доларів США.

Зазначений розрахунок відповідає умовам договору позики, укладеного між позивачем і відповідачем.

Доводи апелянта про те, що договором не передбачено сплата пені спростовується змістом розписок, у останньому абзаці яких міститься зобов'язання про сплату 0.05% від суми позики за кожен день прострочення. Таке визначення відповідає поняттю пені згідно з ч 3 ст. 549 ЦК України.

Однак вимога позивача про стягнення боргу в іноземній валюті не ґрунтується на Законі.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина І статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України зобов'язання має бути виконане в гривнях.

Отже гривня, як національна валюта, є єдиним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент у грошовому зобов'язанні в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу, засобом погашення боргу і фактичного його виконання є національна валюта гривня. Відтак у національній валюті підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання - проценти, пеня.

На час постановлення рішення Національним банком України встановлено офіційний курс долара США - 26.2709 грн. за 1 долар США.

Тому на користь позивача підлягає стягненню 735240.82 грн. виходячи з такого розрахунку: основний борг 18000,00 дол. США . + відсотки за користування позикою 6 702,85 дол. США + пеня 3285,00 дол. США=27987.85 дол США х26.2709 грн. = 735240.82 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальник повернула позикодавцеві значно більшу суму позики, ніж зазначає позивач є безпідставними, оскільки на підтвердження своїх доводів відповідач не надала суду будь-яких доказів та у суді апеляційної інстанції ствердила, що такі докази у неї відсутні.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що в розписці невідомою особою був змінений розмір відсотків за користування позикою з 0,045 % на 4,5 %.Такі доводи спростовуються наступним.

У судовому засіданні 30.11.2016 року з пояснень сторін встановлено, що відповідач ОСОБА_4 написала боргову розписку і в другому екземплярі розписки дописала своєю рукою про повернення 10000 дол. США боргу у 2015 році, а також дописала про повернення кожного кварталу 2014 року грошових коштів в доларах США і навпроти виправлення замість 0,045 % на 4,5% поставила свій підпис. Ця розписка міститься на а.с.90. Такої обставини відповідач не заперечувала. Будь-яких доказів на підтвердження того, що виправлення розміру процентів розписці з 0.045% на 4.5% були зроблені іншою особою, відповідач суду не надала.

Ураховуючи вимоги статтей 10,11,60 ЦПК України апеляційний суд, сприяючи всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, 22 грудня 2016 року постановив ухвалу про призначення судової почеркознавчої експертизи.

12.01.2017 року Львівський Науково-дослідний інститут судових експертиз надіслав відповідачу бабич О.Б. рахунок для оплати експертизи, вартість якої становить 2532.30 грн., що на думку суду, є незначним розміром. Цю суму відповідачу необхідно було сплатити протягом 45 днів з дня направлення рахунку, тобто, до 27 лютого 2017 року. Науково-дослідною екс пертною установою тривалий час очікувалась оплата за проведення експертизи, однак станом на 10.05.2017 року ОСОБА_4 необхідних коштів не сплатила.

Згідно ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки провести експертизу безоплатно неможливо, позивач ОСОБА_3 відмовився від її оплати, колегія визнає доводи позивача про здійснення виправлень у розписках розміру процентів - на 4.5% відповідачем ОСОБА_4

На думку колегії, неоплата відповідачем коштів за проведення експертизи, що призвело до повернення ухвали суду без виконання, указують на недотримання передбаченого ч.3 ст. 27 ЦПК України обов'язку добросовісного здійснення своїх процесуальних прав і виконання своїх процесуальних обов'язків, порушують гарантоване ст. 1 ЦПК України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд, складовою якого є право на розгляд справи упродовж розумного строку.

Клопотання представника відповідача у даному судовому засіданні про призначення повторної експертизи та посилання на те, що відповідач напередодні даного судового засідання вже оплатила експертизу не ґрунтується на ст. 150 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, постановити рішення про стягнення боргу за договором позики у розмірі 735240 грн. на користь ОСОБА_3В, а також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, 3654 грн. сплаченого ним судового збору при зверненні до суду.

Інші доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням відповідачем норм чинного законодавства та обставин справи, а тому не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і ну слугують підставою для постановлення рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року в даній справі скасувати та ухвали нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 735240 (сімсот тридцять п'ять тисяч двісті сорок) грн. 82 коп. боргу за договором позики та 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді: