22-ц/775/269/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Харитонова Г.Л.
Категорія 59 Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Лопатіної М.Ю., Мироненко І.П.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто» та ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто», третя особа - ОСОБА_3, про стягнення вартості втраченого багажу,

В С Т А Н О В И Л А:

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто» ( далі - ПрАТ «Маріуполь-Авто») про стягнення вартості втраченого багажу. В позові зазначила, що 25 серпня 2015 року на автобусі НОМЕР_1, що належить відповідачу, рейсом № 197А вона виїхала з м.Маріуполь у м.Запоріжжя. З нею був багаж, перевезення якого вона оплатила. Багаж був розміщений у багажному відділенні автобусу. По прибуттю у м.Запоріжжя позивач не отримала свій багаж, оскільки його не виявилося у багажному відділенні. В той же день ОСОБА_2 звернулася у відділення поліції м.Запоріжжя з заявою про крадіжку майна. 26 серпня 2015 року вона надіслала відповідачу претензію, відповідь на яку не отримала. Вважала, що відповідач, як перевізник, має нести відповідальність за збереження багажу. Оскільки нею не заявлялась вартість багажу, який складався з її особистих речей, вона підтверджує їх наявність та вартість письмовими доказами та поясненнями свідків. Зазначила, що у валізі, яку вона здала у багажне відділення автобусу держномер НОМЕР_1, знаходились речі, загальною вартістю 38232 грн., тому таку суму позивач просила стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 березня 2017 року позов ОСОБА_2 до ПрАТ «Маріуполь-Авто», третя особа - ОСОБА_5, про стягнення вартості втраченого багажу задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ « Маріуполь-Авто» на користь ОСОБА_2 вартість втраченого багажу в сумі 8297 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 551,2 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, генеральний директор ПрАТ «Маріуполь-Авто» - Каплан Г.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просив рішення від 09.03.2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вказує, що судом не було належним чином досліджено докази, надані позивачем щодо факту втрати багажу, а також ціни та придбання саме тих речей, за які ОСОБА_2 просить відшкодування в грошовому еквіваленті. Вважає, що частина розрахункових документів не відповідають нормам закону, а також наголошує, що деякі речі придбані не позивачем особисто, про що свідчать відповіді на запит відповідача від магазинів. Оскільки факт втрати багажу з вини перевізника і вартість втрачених речей позивачем належним чином не доведена, в позові просив відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 також оскаржила рішення суду, в скарзі посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що суд незаконно не прийняв у якості належних доказів надані позивачем копії чеків, тому дійшов до невірного висновку про часткове задоволення позову. Просить рішення суду змінити, задовольнити вимоги повністю.

У відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, належним чином телефонограмою та рекомендованою поштою повідомлених про час та місце розгляду справи в апеляційному суді, які не повідомили про причини неявки, заяв про відкладення розгляду справи не направляли.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідача ПрАТ «Маріуполь-Авто» Ліскуна М.М., Побойної Н.В., які просила задовольнити апеляційну скаргу і заперечували проти доводів скарги позивача, пояснення представників позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача, підтримали доводи скарги позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 серпня 2015 року ОСОБА_2 придбала квіток на автобусний маршрут м.Маріуполь - м.Запоріжжя, сплативши як за перевезення пасажира, так і за перевезення багажу. Отже, між сторонами було укладено договір перевезення пасажира та багажу. 25 серпня 2015 року на автобусі державний номер НОМЕР_1, під керуванням водія - третьої особи ОСОБА_3, який станом на 25 серпня 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, позивач вирушила до м.Запоріжжя, при цьому її багаж, який складав валізу з особистими речами, водієм було поміщено до багажного відділення автобусу. По прибуттю до м.Запоріжжя, позивач звернулась до водія щодо видачі їй свого багажу, але його не виявилося у багажному відділенні. З приводу викрадення багажу позивач в той же день звернулась до Комунарського ВП Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області та 26 серпня 2015 року з заявою звернулась до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді вартості багажу у сумі 26000 грн. Зазначена вимога не була задоволена відповідачем, в зв'язку з чим позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача заперечувала проти доведеності позивачем факту поміщення багажу ОСОБА_2 у багажне відділення автобусу, а наполягала на тому, що позивач перевозила багаж у вигляді ручної поклажі в салоні автобусу, звідки вона й могла бути викрадена невідомими.

Однак колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно і всебічно встановлені обставини справи, на які посилалася ОСОБА_2 в позовній заяві, щодо фактичного укладення між нею та відповідачем договору перевозки багажу. Висновок суду про наявність таких правовідносин між сторонами достатньо підтверджений матеріалами справи, і сумніву не викликає ( проїзний квиток позивача, в якому зазначено про оплату одного багажного місця, заява до відділу поліції про крадіжку багажу - т.1. а.с. 6,11)

З таким висновком колегія суддів не може не погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 29 Закону «Про автомобільний транспорт» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Ч.2 ст.39 Закону «Про автомобільний транспорт» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлювала, що документом, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення : для пасажира - квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу.

У ч.2 ст.42 Закону «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду.

Відповідно до ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

У ч. 16 ст. 35 Закону «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту затверджує Кабінет Міністрів України.

Ст.145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. № 176 , зі змінами, станом на час виникнення спірних правовідносин, ( в подальшому - Правила від 18 лютого 1997 р. № 176) визначені обов'язки перевізника, в тому числі : Перевізник зобов'язаний: 1) забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; 2) вживати заходів до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів і зберігання та/або доставки багажу згідно з договором перевезення і розкладом руху.

У ч. 2 ст. 40 Закону «Про автомобільний транспорт» ( в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин) , де визначаються основні права та обов'язки водія автобуса при перевезенні пасажирів зазначено,що водій автобуса зобов'язаний приймати, розміщати та видавати багаж пасажирам на зупинках, передбачених розкладом руху; стежити за виконанням пасажирами своїх обов'язків та безпечним розміщенням ними багажу і ручної поклажі в автобусі .

Вбачається, що обов'язком саме водія автобусу є видача багажної квитанції при розміщенні багажу в багажному відділенні, тому та обставина, що водій автобусу ОСОБА_3, незважаючи на зазначення багажного місця у квитку, не видав ОСОБА_2 багажної квитанції або номерку, не спростовує факт перевезення багажу позивача саме у багажному відділенні, а не в салоні автобусу.

Ст. 147 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176 передбачені обов'язки водія, де у п.20 зазначено, що він зобов'язаний забезпечувати перевезення багажу в багажних відділеннях автобуса (у разі їх наявності) та , згідно зі ст. 148 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176, має право не видавати багаж, якщо пасажир не пред'явив квитанцію на перевезення багажу.

У ст. 11 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176 зазначено, що організатори регулярних перевезень,замовники послуг, автомобільні перевізники, автомобільні самозайняті перевізники, персонал автомобільного транспорту, автостанції та пасажири несуть відповідальність за невиконання цих Правил згідно із законом.

Частиною 2 статті 910 ЦК України встановлено, що укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Стаття 924 ЦК України передбачає відповідальність перевізника за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти та зазначає, що Перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Отже, вирішуючи питання щодо наявності відповідальності ПАТ «Маріуполь- Авто» як перевізника перед ОСОБА_2, суд, керуючись ст. 910 ЦК України, ст.ст. 29,39,42 Закону України «Про автомобільний транспорт», дійшов вірного висновку, що перевізник - ПАТ «Маріуполь - Авто», має нести відповідальність за втрату багажу,що належав позивачці.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем та її представником була доведена наявність в багажі та (частково) вартість деяких втрачених речей, а саме: штанів вартістю 999 грн. ( позиція № 4); футболки вартістю 978 грн.( позиція № 5) ; куртки - вітрівки вартістю 1950 грн. (позиція № 19); штанів вартістю 1759 грн.( позиція № 20), джемперу вартістю 1559 грн.( позиція № 21); батніку вартістю 899 грн.( позиція № 22), сорочки вартістю 499 грн.( позиція № 23), футболки вартістю 199 грн.( позиція № 24), футболки вартістю 229 грн.( позиція № 25), комбінезону вартістю 299 грн.( позиція № 28), блузки вартістю 279 грн.( позиція № 30), блузки вартістю 429 грн.( позиція № 31), ( а.с. 14,18,19, 20, 179, 227 об.,) , а всього на суму 10078 грн.

З таким висновком колегія суддів також погоджується.

Ст. 40 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176 зазначає, що за договором перевезення пасажира автобусом перевізник зобов'язується безпечно перевезти пасажира до пункту призначення, а в разі здавання ним багажу - доставити до пункту призначення багаж та видати його пасажиру або уповноваженій ним особі. Пасажир зобов'язується внести установлену плату за проїзд, а в разі здавання багажу до багажного відділення - плату за його перевезення.

При цьому пасажир під час здавання багажу для перевезення має право оголосити його цінність, сплативши встановлену суму. ( ст.. 78 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176).

Багаж (його частина), не доставлений особі протягом 14 діб після надходження заяви про його видачу, вважається втраченим і пасажирові, що оголосив цінність багажу, повертається компенсація у зазначеному розмірі та плата, що справлялася за його перевезення. У разі коли цінність не оголошувалася, пасажирові повертається плата, що справлялася за перевезення багажу, а розмір компенсації визначається у судовому порядку. ( ст.. 80 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176). За п.п. 9) , 11) ст. 159 Правил від 18 лютого 1997 р. № 176, пасажир автобуса має право оголошувати цінність багажу та на компенсацію заподіяної шкоди.

Згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України (стаття 60 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України), а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Судом першої інстанції досліджено надані позивачем в обгрунтування розміру відшкодування вартості втраченого багажу докази, яким у відповідності до положень ст.ст.58-59, 212 ЦПК України надано об'єктивну оцінку.

Саме з урахуванням вимог процесуального закону, за результатом оцінки наданих доказів, суд дійшов до висновку про доведеність втрати з багажем позивачем наступних речей: штанів за 999 грн, футболки за 978 грн; куртки за 1950 грн; штанів за 1759 грн, джемперу за 1559 грн; батніку за 899 грн; сорочки за 499 грн; футболок за 199 грн та за 229 грн; комбінезону за 299 грн; блузок за 279 грн та за 429 грн, а всього на суму 10078 грн.. (т.1 а.с. 14,18,19,20,179,227 об.).

Враховуючи надані у підтвердження вартості втрачених речей платіжні чеки, суд також дійшов висновку про необхідність зменшення вартості деяких речей у зв'язку із знижкою ціни. Отже, оцінивши товарні чеки від 15 червня 2014 року, про придбання товару: штанів вартістю 1759 грн.( в позовній заяві позиція № 20), джемперу вартістю 1559 грн.( позиція № 21); батніку вартістю 899 грн.( позиція № 22), суд визначив, що їх вартість була зменшена в зв'язку зі знижкою та остаточно сплачено 2704 грн.( а.с.18, 179) тому саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За товарним чеком від 5 травня 2015 року блузка вартістю 279 грн.( позиція № 30) та блузка вартістю 429 грн.( позиція № 31) фактично були придбані також зі знижкою, після застосування якої вартість блузки ( позиція № 30) складає 169 грн., а вартість блузки (позиція № 31) складає 271 грн..

Оскільки такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи, і підтверджений належно доказами, колегія суддів з ним погоджується.

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,громадського харчування та послуг» № 266/95-ВР від 06.07.95 ( зі змінами) визначено поняття розрахункового документу - це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

У Листі Державної податкової адміністрації України от 27.04.2011 г. № 7966/6/23-7015/515 « Про штрафні санкції у разі пред'явлення підзвітною особою товарного чеку» зазначено, що виходячи зі змісту терміну «розрахунковий документ», до яких відносяться і товарні чеки, товарний чек для визначення його як розрахункового документу, має відповідати вимогам підпункту 3.2 пункту 3 наказу Державної податкової адміністрації України від 01.12.2000 г. № 614 "Про затвердження нормативно - правових актів до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,громадського харчування та послуг» в частині зазначення в такому чеку : назви підрозділу, адреси господарчої одиниці, загальної суми податку на додану вартість по всіх, зазначених у чеку товарах (для суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість), кількості, якості, вартості придбаного товару, вартості одиниці виміру товару, найменування товарів, загальна вартість придбаних товарів, дата ( день, місяць, рік) проведення розрахункової операції, підпис особи, що здійснює розрахунки.

Виходячи з наведеного, судом першої інстанції правильно не прийняті в якості належних та допустимих доказів товарні чеки: від 03.04.2015 р. щодо придбання сукні вартістю 1340 грн. (в позовній заяві позиція № 8), від 5 червня 2015 року щодо придбання сукні за 110 грн. (позиція № 9), футболки вартістю 395 грн. (позиція № 10), футболки вартістю 295 грн. (позиція № 11), кофти вартістю 730 грн. (позиція № 12) , від 11 червня 2015 р. щодо придбання сукні за 1120 грн. (позиція № 13), від 6 березня 2015 року щодо придбання черевиків вартістю 1932 грн. (позиція № 14), від 13 грудня 2013 року щодо придбання босоніжок вартістю 2190 грн. (позиція № 26), від 2 червня 2015 року щодо придбання валізи вартістю 2999 грн. ( т.1 а.с.15, 16, 17, 21, 111).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо некоректності посилання суду на вказані норми закону, не спростовують правильність таких висновків суду. В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що крім норми, наведеної судом, слід враховувати підпункт 6 ст.9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі,громадського харчування та послуг», згідно з яким реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (крім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту) (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до

Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що

не застосовують реєстратори розрахункових операцій. Позивач вказує, що суд не перевіряв, чи є продавці, які оформили платіжні чеки для покупця ОСОБА_2 таким чином, фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до

Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку.

Як вбачається зі справи, відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглянув спір саме в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Доказів, які б привели суд до іншого висновку, стороною надано не було. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях (ст.60 ЦПК України).

Оцінюючи докази по справі, суд першої інстанції також не прийняв як належні та допустимі докази: касовий чек від 21 березня 2015 року щодо придбання джинсів вартістю 2299 грн.( позиція № 1), джинсів вартістю 1699 грн.( позиція № 2) , блузки вартістю 1699 грн.( позиція № 3), касовий чек від 20 березня 2015 року щодо придбання джинсів вартістю 2299грн.( позиція № 7) ( а.с.14).

В апеляційній скарзі позивач не погодилася із відмовою суду у вимогах про відшкодування сум у вищевказаних чеках, вказуючи, що суд неправильно не прийняв їх у якості доказів, пославшись на те, що вони оформлені на ім'я ОСОБА_11, разом з тим прийнявши як докази чеки, в яких також вказаний дисконтний номер іншої особи. Однак, з оскарженого рішення вбачається, що у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України суд навів мотиви неприйняття доказів за результатами їх оцінки під час розгляду справи, і мотиви суду є переконливими, позивачем в апеляційній скарзі не спростовані.

В частині відмови суду у прийняття в якості доказів решти платіжних документів позивачем рішення не оспорюється.

Отже, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів також не може не погодитися, оскільки він відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції судом перевірені пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_2, та ОСОБА_10, які підтвердили наявність зазначених речей в валізі, що була поміщена до багажного відсіку, але була викрадена під час перевезення.

Разом з тим, як вбачається з товарного чеку від 15 червня 2014 року, про придбання товару: штанів вартістю 1759 грн.( позиція № 20), джемперу вартістю 1559 грн.( позиція № 21); батніку вартістю 899 грн.( позиція № 22), їх вартість була зменшена в зв'язку зі знижкою та остаточно сплачено 2704 грн.( а.с.18, 179), що було враховано судом, і привело до висновку, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судом також встановлено, що за товарним чеком від 5 травня 2015 року блузка вартістю 279 грн. (позиція № 30) та блузка вартістю 429 грн. (позиція № 31) фактично були придбані також зі знижкою, після застосування якої вартість блузки (позиція № 30) складає 169 грн., а вартість блузки ( позиція № 31) складає 271 грн., і такий висновок суду також є правильним, оскільки відповідає обставинам справи.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ПАТ «Маріуполь-Авто» щодо неправильності рішення суду в частині розміру відшкодування зводяться к вимогам переоцінки доказів, наданих позивачем під час розгляду справи. Критика доказів по окремим позиціям переліку втрачених речей позивача складається з припущень та міркувань відповідача щодо невідповідності кольорових відтінків та розмірного ряду речей, вказаних позивачем, порівняно із такими, що випускає певний виробник згідно з виробничою етикеткою товару.

Між тим, зі справи вбачається, що судом першої інстанції ретельно досліджені усі письмові доказі по справі, і їм дана оцінка у відповідності до вимог процесуального закону. Доказів, які б спростовували правильність висновку суду першої інстанції, апеляційному суду сторонами не надано. Отже, підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення таким вимогам відповідає повністю. Доказів, які б спростовували правильність висновку суду першої інстанції, апеляційному суду сторонами не надано.

Колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційні скарги підлягають відхиленню.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до положень статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з позивача сума судового збору за апеляційне оскарження судового рішення в розмірі 606,32 грн., оплата якої була відстрочена ОСОБА_2 до ухвалення рішення за результатами апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307,213,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто» та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 606 (шістсот шість) грн. 32 копійки.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :

Є.Є. Мальцева

М.Ю. Лопатіна

І.П. Мироненко