Справа № 131/1623/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2017

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Олексієнка О.Ю.

при секретарі Телевань С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллінці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа Іллінецький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною заявою, в якій вказала, що 24 липня 2016 року помер її батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на день смерті проживав на тимчасово окупованій території в м. Вуглегірськ Донецької області, по вул. Жовтневій, 13.

27 червня 2017 року померла її баба (мати її батька ОСОБА_2Б.) ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка на день смерті проживала на тимчасово окупованій території, в м. Вуглегірськ Донецької області, по вул. Жовтневій, 13.

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим «Єнакієвським міським відділом запису актів цивільного стану так званої Державної ОСОБА_4 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки».

Встановлення юридичного факту смерті на окупованій території ОСОБА_3 їй необхідно для оформлення спадщини, яка відкрилася після смерті баби.

Смерть ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, в органах реєстрації актів цивільного стану не зареєстрована. Іллінецький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Вінницькій області не здійснив державну реєстрацію смерті у звязку і предявленням ОСОБА_1 свідоцтва про смерть, виданого на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Тому ОСОБА_1 просить суд встановити факт, що її баба ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, померла 27 червня 2017 року, в м. Єнакієво, м. Вуглегірськ Донецької області, на тимчасово окупованій території.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не зявилася, подала до суду заяву із проханням встановити факт, про який просить та розглянути справу у її відсутність.

Представник заінтересованої особи Іллінецького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не зявився.

За таких обставин, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутність заявника та заінтересованої особи на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є бабою заявника ОСОБА_1, що підтверджується, зокрема, копією паспорта громадянина України заявника ОСОБА_1 (а.с.4), копією свідоцтва про народження 8 вересня 1955 року ОСОБА_2 (а.с.5), копією свідоцтва про народження 21 лютого 1984 року ОСОБА_5 (а.с.6).

Заявник зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.4).

Відповідно до наданого свідоцтва про смерть, виданого самопроголошеною та не визнаною так званою ДНР серії ДНР №073392, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителька м. Вуглегірськ Донецької області, померла 27 червня 2017 року в м. Єнакієво, м. Вуглегірськ Донецької області (а.с.9).

Наведене вище свідоцтво не може бути прийняте в якості доказів, що підтверджують факт смерті ОСОБА_3 у відповідний час та у відповідному місці, оскільки вони видані (складені) не уповноваженими субєктами, а тому не мають будь якої юридичної сили, разом з тим, суд зважає на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» - затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Зокрема, додатком 1 до вищезазначеного розпорядження таким населеним пунктом визначено м. Донецьк Донецької області.

Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Станом на день ухвалення рішення свідоцтво про смерть так званої ДНР про смерть ОСОБА_3, видане 27 червня 2017 року Єнакієвським міським відділом запису актів цивільного стану Державної ОСОБА_4 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки (а.с. 9), не є підставою для реєстрації смерті на території України, оскільки видане органом створеним всупереч законодавства України та не є документом, що створює на території України правових наслідків.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

На звернення заявника до Іллінецького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Вінницькій областістосовно державної реєстрації смерті її баби ОСОБА_3 та отримання свідоцтва про її смерть, заявнику було відмовлено у звязку з тим, що заявник не володіє жодним документом, на підставі яких здійснюється державна реєстрація смерті згідно чинного законодавства України.

За таких обставин, встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення для послідуючого отримання документів для прийняття спадщини.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті ОСОБА_3 27 червня 2017 року в м. Єнакієво, м. Вуглегірськ Донецької області встановленим.

Керуючись ст.ст. 11, 57-64, 212-215, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка України, жителька м. Вуглегірськ Донецької області, померла 27 червня 2017 року в м. Єнакієво, м. Вуглегірськ Донецької області, на тимчасово окупованій території України, для подальшої реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про смерть встановленого законодавством України зразка.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Іллінецький районний суд.

Головуючий: