АПЕЛЯЦІЙНИЙСУДМІСТАКИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника ПАТ «Київгаз» Курганова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Київгаз», Державна архітектурно - будівельна інспекція України, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та знесення самочинного будівництва, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_2

на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року

в с т а н о в и л а:

Справа №759/4505/15-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/9015/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Ю.В. Войтенко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи: ПАТ «Київгаз», Державна архітектурно - будівельна інспекція України, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та знесення самочинного будівництва.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, невірну оцінку доказів, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що ним не було зазначено особу, яка здійснила самочинне будівництво, такою особою є ОСОБА_5, що підтверджується доданими до позову доказами, а також запереченнями самої відповідачки. Невчинення уповноваженими органами влади дій та відсутність інформації щодо подальших дій не є законною підставою для відмови у позові, представник позивача надала докази щодо повторного звернення до відповідних органів з вимогою вжиття заходів реагування щодо самочинного будівництва здійсненого відповідачкою.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 в судовому засіданні 20.09.2017 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав її безпідставною та необґрунтованою, заочне рішення просив залишити без змін.

Представник ПАТ «Київгаз» - Курганов Д.О. у судовому засіданні апеляційного суду не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у даній справі (їх представники) в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялися у відповідності до вимог закону, причини неявки не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, а тому колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенню позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення права власності позивача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для знесення самочинної прибудови, зазначивши, що відсутні достовірні дані щодо власника прибудови на момент розгляду справи, відповідні клопотання на стадії судового розгляду не заявлялись, відсутня інформація щодо поточного стану будівлі, відсутня інформація як щодо виконання/невиконання попередження про необхідність ліквідації порушень нормативних вимог по відношенню до газопроводу, видане ПАТ «Київгаз» ще 17.10.2014 року, так само відсутня інформація щодо подальших дій ПАТ «Київгаз» та інших відповідальних органів на можливі порушення, відсутня інформація щодо можливості/неможливості перебудови приміщення.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону та повністю узгоджуються із матеріалами справи, виходячи з наступного.

За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1, 3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Виходячи з вимог частин 4 та 7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за їх рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

Тобто, з урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинним будівництвом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником 1/8 частини земельної ділянки, загальною площею 0, 0800 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, згідно з Договором дарування 1/8 частини земельної ділянки, посвідченим 24.09.2013 р. ОСОБА_11, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2131, крім того він є власником 1/8 частини житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до Договору дарування 1/8 частини жилого будинку, посвідченим 24.09.2013 р. ОСОБА_11, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2127. Право власності на 1/8 частину земельної ділянки підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 9871385, дата, час формування 24.09.2013 р. 13:28:00 і на частину будинку - Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності, індексний номер витягу 9866220 (а.с.8-12, т. І).

Як вбачається, у позові ОСОБА_1 вказує, що одним із співвласників цього будинку, що має у власності 1/4 його частину, є відповідач у справі - ОСОБА_5 За адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_15, що підтверджується довідкою Форми №3 (а.с. 38, т. І).

Відповідно до акту технічного обстеження від 17 жовтня 2014 року газової мережі за адресою: АДРЕСА_2 виявлено забудований зовнішній газопровід низького тиску прибудовою, а саме: закрито ділянку газопроводу довжиною 3,5 м дахом з металопрофілю (а.с. 86, т. І).

Згідно з технічним паспортом на 1/8 частину житлового будинку, що належить ОСОБА_1, самочинне будівництво, позначене на схематичному плані будинку як прибудови: 1 приміщення 1-5, площею 2,0 м.кв., 2 приміщення 1-6, площею 1,7 м.кв., 3 приміщення 4-1, площею 9,7 м.кв., 4 приміщення 4-2 (переобладнано), площею 10, 2 м.кв., 5 приміщення 4-7, площею 1, 2 м.кв., 6 приміщення 4-8, площею 4,7 м.кв., 7 приміщення 4-9, площею 3,9 м.кв., 8 приміщення 4-10, площею 9, 2 м.кв., 9 приміщення 2-6, площею 5,9 м.кв. Вказані позначки датовані 08.12.2014 року (а.с. 73, т. І). Таким чином, будинок АДРЕСА_3 має 9 прибудов, які були самочинним будівництвом станом на 08.12.2014 року. Спірне приміщення 2-6, площею 5, 9 м.кв. зазначено під номером 9, прибудовано до частини будинку, що належить відповідачці на праві власності, воно не знаходиться на земельній ділянці, що належить позивачеві на праві власності.

Судом встановлено, що листом від 24.10.2014 р. № 2771/14 на звернення ОСОБА_1 від 14.10.2014 року ПАТ «Київгаз» повідомив його, що 10 жовтня 2014 року за адресою АДРЕСА_5 було виявлено будівництво споруди-прибудови до будинку, внаслідок чого газопровід, який проходить по фасаду будинку, опинився під дахом прибудови, доступ для обслуговування дільниці газопроводу відсутній. Власнику квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5 працівниками філії експлуатації газопроводів №1 ПАТ «Київгаз» було видано Попередження про необхідність ліквідації порушень нормативних вимог по відношенню до газопроводу від 14.10.2014р. Після повторного проведення представники ФЕГМ № 1 17.10. 2014 р. обстеження газопроводу по вище вказаній адресі ОСОБА_5 знову було наголошено про необхідність надання доступу для обслуговування газопроводу шляхом звільнення від забудови або замовлення перекладання газопроводу.

Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві на звернення ОСОБА_1 листом від 13.11.2014 № 7126-10/1311/10 повідомив, що доступ до квартири під час виїзду на місце був відсутній, в зв'язку з чим на адресу власника направлено запрошення щодо прибуття до Департаменту з необхідними для проведення перевірки документами. В матеріалах справи відсутні докази щодо застосування до відповідачки будь-яких мір відповідальності компетентними органами.

Відповідно до положень ч.7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. У разі неможливості виконання рішення суду особою, яка здійснила таке самочинне будівництво (смерть цієї особи, оголошення її померлою, визнання безвісно відсутньою, ліквідація чи визнання її банкрутом тощо), знесення самочинно збудованого об'єкта здійснюється за рішенням суду за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету та в інших випадках, передбачених законодавством. Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об'єкта здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року передбачено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 22 Постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Пунктом 24 цієї ж постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ передбачено, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач відмовляється здійснити перекладання газопроводу, як то було їй запропоновано ПАТ "Київгаз", відсутні докази і того, що перекладання газопроводу технічно є неможливим. Позовних вимог до відповідачки про зобов'язання перекласти газопровід в установленому законом порядку компетентні органи не заявляли, як не заявляв таких вимог і позивач ОСОБА_1

ОСОБА_1 користується своїми частками будинку і земельної ділянки, доказів того, що існує загроза його життю або здоров'ю матеріали справи не містять.

Так, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію цифрового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ст. 64 ЦПК України).

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається, стороною позивача доказів на підтвердження наявності перешкод у здійсненні ним права власності, доказів загрози його життю або здоров'ю у розпорядження суду надано не було. Належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного не було надано і у розпорядження апеляційного суду.

Так, ч. 3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює не тільки належність, допустимість доказів, але й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їхній сукупності.

Твердження про те, що невчинення уповноваженими органами влади дій та відсутність інформації щодо подальших дій не є законною підставою для відмови у позові колегією суддів відхиляється, оскільки вимога позивача про знесення самочинного будівництва є передчасною. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Саме такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України у справі № 6-129цс17 від 19 квітня 2017 року.

Аналізуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Отже, твердження ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про незаконність ухваленого судом заочного рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які вони посилаються - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного заочного рішення. Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: