АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1843/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Пироженко (С.А.) С. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівКарпенко О. В., Нерушак Л. В.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про витребування боргової розписки.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

26 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 05 грудня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір строкової позики, згідно якого він надав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 5 200 Євро з умовою повернення не пізніше 06 лютого 2014 року. На підтвердження укладення даного договору позики відповідачка написала розписку.

У встановлений цим договором строк ОСОБА_5 борг не повернула і до цього часу від повернення коштів ухиляється, а тому позивач змушений звернутися до суду за захистом свого права.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_6 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь борг за договором позики від 05 грудня 2013 року в сумі 5 200 Євро, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 462 євро, що в підсумку становить 5 662 Євро та еквівалентно 155 353 грн. та сплачену суму судового збору в розмірі 1 553,53 грн.

Крім того, ОСОБА_6 просив накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_5 на праві власності в межах заявлених вимог, а саме: квартиру АДРЕСА_1; товари, майно та розрахункові рахунки магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_2 власником якого є ОСОБА_5

06 квітня 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6 про витребування боргової розписки.

В обгрунтування зустрічних позовних вимог, вона вказала, що дійсно, між нею та ОСОБА_6 05 грудня 2013 року було укладено усний договір позики, про що нею власноручно складено розписку на отримання у ОСОБА_6 коштів в сумі 5 200 Євро з умовою повернення 06 лютого 2014 року.

Вона умови договору виконала і до вказаного в розписці часу повернула ОСОБА_6 всю суму боргу. При цьому, ОСОБА_6 оригінал розписки їй не повернув.

ОСОБА_5 просила суд зобов'язати ОСОБА_6 повернути їй дану розписку, як підтвердження виконання своїх боргових зобов'язань.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2017 року зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про витребування боргової розписки об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики в сумі 5 200 Євро, а також три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 462 Євро, що разом складає 5 662 Євро, що еквівалентно 155 353 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 553 грн. 53 коп.

В решті позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, 05 грудня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір позики у вигляді розписки (оригінал якої наявний у справі), відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_6 5 200 Євро та взяла на себе зобов'язання повернути борг не пізніше 06 лютого 2014 року (а.с. 56).

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 4-5), ОСОБА_6 в обгрунтування своїх позовних вимог вказав, що між сторонами по справі виникли договірні відносини з приводу договору позики, який відповідачем не виконано. Сума неповернутих коштів зазначена в розписці і оскільки ОСОБА_5 боргові зобов'язання, взяті на себе згідно умов розписки не виконала, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Крім того, ОСОБА_6 в своїй позовній заяві вказав, що відповідач ОСОБА_5 має сплатити йому й 3 % річних з простроченої суми за період прострочення, що передбачено чинним законодавством.

Звертаючись до суду з зустрічними позовними вимогами (а.с. 29-30) ОСОБА_5 мотивувала свої зустрічні позовні вимоги тими обставинами, що умови договору позики нею виконано і ОСОБА_6 повернуто вчасно суму позичених коштів в розмірі 5 200 Євро. Про нарахування індексу інфляції чи пені після прострочення умов в розписці нічого не вказано, тому вимоги позивача за первісним позовом є необґрунтованими.

Крім того, зазначила, що вона як позичальник, не отримала розписку після повернення боргу ОСОБА_6 і тому наполягає повернути дану розписку за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення суду про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_6 в обгрунтування позовних вимог доведено факт існування зобов'язань ОСОБА_7 перед ним за умовами договору позики. В підтвердження цього, суду було надано оригінал розписки, який було досліджено судом та приєднано до матеріалів цивільної справи.

Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_7 до суду не з'явилась та пояснень стосовно факту виконання боргових зобов'язань згідно розписки та передачі коштів, а також інших істотних обставин, які б ідентифікували факт повернення боргу, суду не надала. Представником ОСОБА_7 також не надано обгрунтованих заперечень відносно первісного позову та не доведено вмотивованість зустрічних позовних вимог.

Суд критично оцінив твердження ОСОБА_7, викладені в зустрічній позовній заяві стосовно повернення коштів при свідку ОСОБА_8, оскільки факт передавання грошей, відповідно до закону має підтверджуватись лише певними засобами доказування (розписка, договір, квитанція видаткового ордеру тощо).

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, законність та вмотивованість судового рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Виходячи із встановлених обставин справи, змісту розписки, складеної сторонами, дійсно вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, які відповідач зобов'язувалася повернути ОСОБА_6 до визначеної в розписці дати.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка являється апелянтом по справі, в своїй апеляційній скарзі (а.с. 72-73) визнала ту обставину, що дійсно 05 грудня 2013 року між нею та ОСОБА_6 виникли зобов'язання за договором позики і вона дійсно отримала від ОСОБА_6 кошти в сумі 5 200 Євро про що була складена відповідна розписка.

Тобто, вищевстановлені обставини по справі відносно виникнення боргових зобов'язань сторонами не заперечуються та є встановленими належними доказами, а саме оригіналом боргової розписки, що мається в матеріалах справи (а.с. 56).

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_5 зобов'язалася повернути отримані кошти до 06 лютого 2014 року.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_5 вказала, що оскільки сторони договору домовились змінити дату повернення взятих у борг коштів, нею було написано нову розписку від 07 березня 2014 року, в якій строк повернення визначено 07 червня 2014 року та збільшено суму коштів, які підлягали поверненню на 250 Євро до загальної суми 5 450 Євро.

Також, на звороті розписки від 07 березня 2014 року зазначено, що вона надається на заміну розписки від 05 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

На вимогу позикодавця, з метою підтвердження реальності забезпечення грошових вимог в тексті розписки від 07 березня 2014 року сторонами визначено, що в разі неповернення коштів у визначений строк належний ОСОБА_5 гараж АДРЕСА_3» переходить у власність ОСОБА_6

В зв'язку із залежністю від позикодавця та гострою потребою в грошах позичальниця погодилась на умови про повернення оригіналу розписки від 05 грудня 2013 року про отримання в борг 5 200 Євро після надання підтвердження переоформлення гаражу № НОМЕР_1 на ОСОБА_6 в автокооперативі «ЗНАМЯ».

При наданню позикодавцю документів, що підтверджують переоформлення гаража, останній розписку від 05 грудня 2013 року не повернув під приводом додаткового забезпечення виконання грошових зобов'язань, лише зазначив що напису про її заміну розпискою від 07 березня 2014 року буде достатньо.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначила, що вимоги розписки від 07 березня 2014 року виконані, хоч і з порушенням визначеного строку, і борг був погашений частинами.

Колегія суддів перевіривши дані доводи та оцінивши їх в сукупності з наявними матеріалами справи та встановленими обставинами вважає, що вони є необґрунтованими, оскільки факт погашення боргу за розпискою від 05 грудня 2013 року ОСОБА_5 доведений не був і надані докази не спростовують наявність невиконаних зобов'язань згідно зазначеної розписки.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З наявної в матеріалах розписки від 05 грудня 2013 року (а.с. 56) вбачається, що вона підписана ОСОБА_5 Крім того, дану обставину сторони й не заперечували.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, як вже зазначалося вище, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Факт повернення грошей ОСОБА_6 не був доведений ще й тому, що боргова розписка знаходилась на момент звернення до суду в позичальника і дана обставина є належним засобом доказування, який приєднаний до матеріалів справи і даному доказу дана належна оцінка.

Посилання апелянта на ту обставину, що факт повернення грошей підтверджується, оскільки їх повернення відбулося при свідку, не являється належним та допустимим доказом у розумінні норм ЦК України.

Згідно п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції правильно визначив, що заборгованість відповідача за первісним позовом перед позивачем з урахуванням 3 % річних за порушення зобов'язання становить 5 662 Євро, (5 200 Євро - сума боргу та 462 Євро - 3 % річних), що еквівалентно 155 353 грн.

Крім того, правильним є і висновок суду в частині стягнення судових витрат, оскільки відповідає встановленим вимогам ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються були предметом дослідження колегії суддів і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про витребування боргової розписки залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :