Справа № 296/2790/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" червня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

при секретарі Івашко Т.А.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в якому просить визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 станом на 06.03.2015 року.

Позов обґрунтовано тим, що 26.07.1980 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружились. За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали як подружжя квартиру АДРЕСА_1, яка є спільною власністю подружжя. Однак, позивач дізналась, що 20.03.2015 року вказана квартира була продана на електронних торгах ОСОБА_2, проте вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а не лише власністю відповідача, тому позивач просить визнати за нею право власності на квартиру.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав викладених у запереченнях на позов. У запереченнях на позов від 17.05.2017 року представник відповідача зазначив, що на час розгляду справи в суді прилюдні торги щодо відчуження спірної квартири не визнанні недійсними, більш того ухвалою ВССУ від 02.11.2016 року було залишено в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову ОСОБА_3 в позові про визнання недійсними прилюдних торгів. Позовна вимога про визнання права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру станом на 06.03.2015 року не поновлює прав позивача, не спрямована на захист порушених, невизнаних, оспорюваних прав позивача.

Представник відповідача ОСОБА_4 відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог за безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив задовольнити позов.

Представник відповідача ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги за вказаним позовом задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.07.1980 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ТП № 409565, актовий запис № 1149 (а.с. 8).

ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 (а.с. 9), яка за допомогою Системи електронних торгів арештованого майна була продана ОСОБА_2, яка оформлена останнім відповідно до чинного законодавства (а.с. 10, 11).

За змістом ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ч.1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

Статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що законодавець не передбачив такого способу захисту, як встановлення права власності станом на дату в минулому, так як рішення суду про задоволення позову не може призвести до поновлення права позивача на володіння, користування та розпорядження майном.

Рішення чи дії відповідачів щодо реалізації спірного майна ОСОБА_2, що на думку позивача здійснене без урахування її права спільної сумісної власності, мають самостійний спосіб оскарження, як шляхом виключення майна з опису так і шляхом визнання рішень (дій) незаконними.

Судове рішення по справі повинно бути спрямоване на реальне поновлення прав особи та на настання юридично значущих наслідків.

Статтею 61 СК України передбачено обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

У позовній заяві позивач зазначає, що під час шлюбу подружжям було придбане майно. Однак позивачем не надано доказів, які б достовірно стверджували, що подружжя під час шлюбу набуло за спільні грошові кошти вказане майно та користувалось ним; що спільне майно подружжя, як зазначено в позові, є в наявності на даний час чи відповідач розпорядився спільним майном на власний розсуд без згоди іншого з подружжя (всупереч волевиявлення позивача), а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя в минулому станом на 06.03.2015 року.

Також слід зазначити, що позивач просить суд визнати спірну квартиру обєктом спільної сумісної власності подружжя станом на дату, коли квартира АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_2 на електронних торгах, однак з матеріалів справи вбачається, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.11.2016 року залишено в силі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24.12.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17.03.2016 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, ОСОБА_4 ВДВС Житомирського МУЮ, ОСОБА_2 про визнання електронних торгів з реалізації арештованого майна, протоколів проведення електронних торгів та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними.

Таким чином, спірна квартира на час розгляду даної справи в суді належить на праві приватної власності ОСОБА_2, у звязку з чим у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на майно відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю. І. Драч