У Х В А Л А

15.06.2017 року

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Козюренко Р.С.

при секретарі Мацко Х.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Львові скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Франківського районного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіальногот управління юстиції у Львівській області ,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою в якій просить визнати бездіяльність Франківського РВ ДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області у виконавчому провадженні №51645833 щодо примусового виконання виконавчого листа № 465/5557/14-ц, виданого 11.11.2015 року Франківським районним судом м. Львова незаконною та протиправною.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що на виконанні Франківського РВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області перебуває виконавче провадження №51645833 з примусового виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 11.11.2015 року по справі №465/5557/14-ц, згідно з яким з ОСОБА_2 стягнуто у користь ОСОБА_1 заборгованість всього в сумі 606450,40 грн. Однак, на думку скаржника, саме внаслідок бездіяльності державного виконавця станом на день звернення стягувача з даною скаргою до суду судове рішення залишається не виконаним. Вважає, що жодних дій, спрямованих на виконання виконавчого документа немає. Окрім того, стягувач зазначає, що у постанові про відкриття виконавчого провадження вказані відомості, які не відповідають дійсності, зокрема, не вірно зазначено дату звернення стягувача із заявою про примусове виконання рішення суду. Усі виконавчі дії, які вчинялися Франківським РВДВС ГТУЮ у Львівській області з метою примусового виконання рішення суду від 11.11.2015 року приймалися невчасно та неякісно. Більше того, вказує, що ним було внесено ряд пропозицій та зауважень державному виконавцеві щодо проведення виконавчих дій, спрямованих на виконання рішення суду, які не було взято до уваги. Вважає такі дії Франківського РВДВС ГТУЮ у Львівській області протиправними та такими, що порушують його законні права та інтереси.

Разом з тим, покликається на те, що зазначені дій зі сторони суб"єкта владних повноважень - Франківського РВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області мають тривалий характер, тому скаржник позбавлений можливості визначити певну з якої відбулось порушення його прав та інтересів, як стягувача у виконавчому провадженні.

У судове засідання стягувач та представник Франківського районного відділу державної виконавчої служби м. Львів ГТУЮ у Львівській області не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно повідомлені про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 386 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розгляду скарги, а тому, суд вважає за можливе провести розгляд скарги у відсутності сторін. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України ««Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено судом з наявних в матеріалах справи доказів, постановою Франківського РВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області від 13.07.2016 року відкрито виконавче провадження № 51645833 щодо примусового виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 11.11.2015 року у справі №465/5557/14-ц про стягнення із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 заборгованості всього в сумі 606 450,40 грн.

14.07.2016 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Згідно з інформаційної довідки від 15.07.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборн відчуження об"єктів нерухомого майна , за боржником нерухомого майнаа на праві власності не зареєстровано.

Згідно з отриманими даними від УПФ України від 28.09.2016 року, боржник на обліку не перебуває, за цивільно-правовими договорами не працює.

Згідно з даними ДПС України від 30.09.2016 року, боржник володіє відкритими рахунками в банківських установах (ПАТ "Альфа-банк"), тому 07.10.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Згідно з відповіді ПАТ "Альфа-банк" від 17.10.2016 року, постанова від 07.10.2016 року прийнята до виконання. 23.02.2017 року державному виконавцеві повернулись без виконання платіжні вимоги з банку, оскільки кошти на рахунках відсутні.

Разом з тим, згідно з поясненями скаржника банки неодноразово повертали документи державному виконавцеві у зв"язку з неналежним їх оформленням (лист ПАТ "Альфа-банк" від 15.11.2016 року № 390961-11-б/5). В інші банки, де знаходились рахунки державний виконавець відповідних постанов не скеровував, лише на вимогу скаржника сформував вимогу про надання інформації про рух коштів боржника з 22.06.2016 року по 10.04.017 року.

Згідно з відповіді ГСЦ МВС України, боржник рухомим майном не володіє.

25.10.2016 року стягувач направив на адресу Франківського РВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області заяву про вчинення виконавчих дій у розпочатому виконавчому провадженні №51645833, із внесенням вимог та певних пропозицій, спрямованих на належне та своєчасне проведення виконавчих дій щодо виконання рішення суду.

25.11.2016 року державним виконавцем подано до суду подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, в задоволенні якого ухвалою суду від 20.03.2017 року відмовлено. 28.03.2017 року до суду скеровано аналогічне подання.

26.01.2017 року та 20.03.2017 року, заявник повторно направляв на адресу Франківського РВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області клопотання про вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 51645833. При цьому, належних доказів, які б вказували на своєчасне та належне вчинення державним виконавцем Франківського РВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду не встановлено.

31.03.2017 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою місця проживання боржника та встановлено, що боржник за вказаною адресою відсутній, про що складено акт. Разом з тим, стягувач звертає увагу на те, що до цього часу відповідні дії державним виконавцем не вчинялись, що слугувало однією з причин неможливості виконання судового рішення.

Вказані покликання скаржника суд бере до уваги та вважає обгрунтованими з огляду на те, що своєчасність виконання державним виконавцем відповідних дій є однією з гарантій належного виконання судового рішення.

Окрім того, у постанові про відкриття виконавчого провадження № 51645833 від 13.07.2016 року державним виконавцем вказано, що заява про примусове виконання подана 12.07.2016 року. Однак, як вбачається із заяви ОСОБА_1 про примусове виконання рішення суду, таку подано та отримано 22.06.2016 року, що підтрерджується проставленням печатки Франківського РВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області з відповідною датою. Так, доводи, на які покликався стягувач, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України "Про виконавче провадження" (надалі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з ч.1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Разом з тим, ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції та Законів України, які закріплюють обов'язок держави не лише забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності судом, а й обов"язок гарантувати їх реальне виконання. Виконання судових рішень покладено на органи державної виконавчої служби, а державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається, суд захистив право ОСОБА_1 і державний виконавець зобов"язувався вчинити всі залежні від нього дії, щоб це право було реально забезпечено, а рішення суду виконано.

Також суд виходить з того, що правовідносини сторін, що виникають під час та у звязку із виконанням рішення суду, є частиною судового провадження.

Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (див. рішення у праві "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy) (N 1) [ВП], № 36813/97, п. 197). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (див. рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року, пп. 18 рішення Ліпісвіцька проти України N 11944/05 від 12 травня 2011 року).

У цьому контексті вартими уваги видаються правові позиції, висловлені у рішеннях Євросуду у справах Бурдов проти Росії від 07.05.2002 р., Ромашов проти України від 27.07.2004 р., Шаренок проти України від 22.02.2004 р., в яких зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне зобовязувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невідємною частиною судового процесу.

Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося (див. рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), № 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

Враховуючи наведену судову практику, суд приходить до переконання, що вчинені державним виконавцем виконавчих дії повинні бути не лише ефективними , а й своєчасними. Враховуючи те, що виконавчий документ пред"явлено до виконання в 2016 році, жодних дій, які б призвели до до його реального виконання не відбулось, скаржник покликається на зволікання з боку державного виконавця у вчиненні необхідних виконавчих дій, суд вважає, що необхідним та належним способом зазисту його прав, як стягувача у виконавчому провадженні є визнання бездіяльності державного виконавця Франківського РВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого 11.11.2015 року Франківським районним судом м. Львова у справі № 465/5557/14-ц протиправною.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10,11, 60, 209, 210, 383, 384,385, 387 ЦПК України, ст.ст. 1,6,7,11,17 Закону України «Про виконавче провадження», суд,-

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати протиправною бездіяльність Франківського районного відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіальногот управління юстиції у Львівській області, допущену у виконавчому провадженні № 51645833 щодо примусового виконання виконавчого документа, виданого Франківським районним судом м. Львова на виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 11.1.2015 року по справі № 465/5557/14-ц.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Козюренко Р.С.