УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ Держгеокадастру у Згурівському районі Київської області, Згурівська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 листопада 2003 року за реєстровим номером 4090 на ім'я ОСОБА_5 та виданий відповідачу Державний акт на право власності на земельну ділянку, що знаходяться на території Жуківської сільської ради Згурівського району Київської області; визнати за позивачем, як спадкоємцем за заповітом, після смерті матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельні ділянки, що знаходяться на території Жуківської сільської ради Згурівського району Київської області.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_7, яка за життя склала заповіт, в якому заповіла ОСОБА_4 усе своє майно. Позивач прийняв спадщину за заповітом та 15 вересня 2009 року отримав свідоцтво про право власності на спадковий житловий будинок по АДРЕСА_1. Зазначив, що на момент смерті матері він перебував на території Росії, а документи на спірні земельні частки (паї) перебували у ОСОБА_5, яка говорила йому, що оформила ці земельні паї на нього та періодично віддавала йому частину грошей за їх оренду. При зверненні до нотаріальної контори ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказані ділянки, оскільки відповідач 19 листопада 2003 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на вказані земельні ділянки, у зв'язку із чим ОСОБА_4 звернувся з вищевказаним позовом до суду.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 12 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідившиматеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідност. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін у справі - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати - ОСОБА_7, яка за життя залишила на користь ОСОБА_4 заповіт, яким заповіла йому усе своє майно (а.с.8-11). Позивач є спадкоємцем за заповітом, а ОСОБА_5, як дочка померлої, є спадкоємицею за законом.

Сторони у справі подали до Згурівської районної державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, відповідач - 24 січня 2001 року, позивач - 13 травня 2003 року (а.с. 40, 54).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, 19 листопада 2003 року, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на дві спадкових земельні частки (паї) (а.с.53).

Позивач, 15 вересня 2009 року, отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.66).

Згурівська районна державна нотаріальна контора Київської області відмовила позивачу листом від 06 жовтня 2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельні частки (паї) у зв'язку з тим, що після смерті ОСОБА_7 спадщину за законом прийняла дочка померлої ОСОБА_5, яка 19 листопада 2003 року отримала відповідне свідоцтво на це майно, натомість позивач із заявою про прийняття спадщини у вигляді зазначеного спадкового майна не звертався (а.с. 13).

Про порушення свого права або про особу, яка його порушила, у зв'язку із видачею відповідачу 19 листопада 2003 року на спірні земельні ділянки свідоцтва про право на спадщину за законом позивач довідався або міг довідатися 13 травня 2009 року від нотаріуса під час оформлення спадщини та отримання в цей день позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок в цей день.

Однак, ОСОБА_4 за захистом своїх порушених прав звернувся до суду лише у серпні 2016 року із значним пропущенням встановленого законом строку звернення до суду та про його поновлення не просив.

Відповідачкою було заявлено про застосування строку позовної давності (ч. 4ст. 267 ЦК України).

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, позивачем було пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, через що підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам, викладеним у апеляційній скарзі, були предметом перевірки апеляційним судом та обґрунтовано відхилені.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.С. Висоцька І.М. Фаловська