Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Хилевича С.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду від 25 січня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_6 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 25 січня 2017 року позов ОСОБА_6 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення збитків задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 збитки в сумі 10651,78 грн. неповернутих коштів; 5230,00 грн. витрати на правову допомогу; 580,00 грн. понесені витрати по сплаті судового збору, а всього 16461,78 грн.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_5 покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що в даному випадку суд помилково при винесенні рішення керувався нормами Закону України «Про туризм».

Звертав увагу на те, що характер існуючих правовідносин між сторонами був направлений на укладення договору про надання туристичних послуг, але в наслідок відсутності можливості досягти згоди з усіх істотних питань такий договір укладений не був.

Доводив, що в даному випадку позивачка мала намір отримати певні туристичні послуги, але внаслідок відмови консульською установою Великобританії у видачі візи на в'їзд до цієї країни статус туриста в розумінні ст.1 Закону України «Про туризм» вона не отримала.

Звертав увагу також на те що, відповідач маючи намір в майбутньому надати туристичні послуги виконував ряд доручень ОСОБА_6 з підготовки необхідних документів, які були потрібні для отримання візи до Великобританії, зокрема сертифікати на авіаквитки з прильотом та вильотом з країни, а також сертифікати на бронювання місця проживання, вказані операції були оформлені шляхом виписки квитанції. Однак такі правовідносини не пов'язані з туристичними послугами, а лише передують їм.

Зазначав, що судом першої інстанції необґрунтовано не взято до уваги тієї обставини, що 23.06.2016 року правовідносини, які виникли між сторонами були остаточно припинені на підставі розписки виданої ОСОБА_6

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду від 25 січня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові ОСОБА_6 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення збитків відмовити.

Представники ФОП ОСОБА_5 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали доводи поданої апеляційної скарги та просили її задовольнити.

ОСОБА_6 та її представник адвокат ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

ОСОБА_6, не довела ті обставини на які посилалась і місцевий суд безпідставно задовольнив її вимоги.

Звертаючись до суду з позовом до ФОП ОСОБА_5, як на правову підставу задоволення її вимог посилалась на ст.22 ЦК України та ст.20,25,30 Закону України «Про туризм» та на спричинення ним їй збитків, зокрема неотримання послуг туристичного продукту, який був попередньо оплачений, а також на ненадання необхідної та достовірної інформації про свої послуги, в тому числі і про істотні умови договору між ними, ухилення від укладення договору на туристичне обслуговування, порушення норм і стандартів в галузі туризму, що сприяло уникненню визначення його зобов'язань та відмові в праві вимагати відшкодування збитків.

Задовольняючи позов суд першої інстанції в своєму рішенні пославшись на норми закону «Про туризм» та норми Цивільного Кодексу України, однак не виклав логічного зрозумілого висновку про те які права позивачки своїми діями порушив відповідач та які спричинив їй збитки, в чому вони виразились, їх розмір і правова підстава для їх відшкодування та фактично прийняв вимоги позивачки, як доведені.

Ухвалене рішення місцевого суду не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що в березні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до ФОП ОСОБА_5 за наданням туристичних послуг у влаштуванні індивідуального туру до Великобританії на час відпустки на 10 днів в першій половині травня 2016 року, а саме за допомогою в отриманні візи до Великобританії, переїзд, проживання.

Згідно ч.1, ч.4 ст.202, ч.1 ст.207 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін і він вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Позивачка без укладання письмового договору про надання туристичних послуг, де б мали бути зазначені його істотні умови, зокрема права та обов'язки сторін, фінансові ризики, та інше, сплатила ФОП ОСОБА_5 49980 грн..

18 квітня 2016 року надійшов лист-відмова ОСОБА_6 у видачі візи до Великобританії, з підстав не надання нею доказів отримання заробітної плати та відповідно сумнівів в істинних намірах, щодо її візиту в Об'єднане королівство, що призвело до неможливості здійснення нею туру до Великобританії.

ОСОБА_6 звернулася до ФОП ОСОБА_5 про повернення сплачених коштів, за винятком суми вартості візи - 87 англійських фунтів стерлінгів, що згідно курсу НБУ на момент здійснення оплати (25.03. 2016 року) становило 3227 грн.22 коп..

Як зазначає позивачка внаслідок неотримання послуг і туристичного продукту, її збитки склали 43012,78 грн..

Судом першої інстанції встановлено, що позивачкою сплачено 49980грн., з них - 3227,22 грн. вартість візи до Великобританії не повернуто; - 3740 грн. повернуто на картку позивача; - 5000 грн. повернутих готівкою та 27361 грн. надійшли на картковий рахунок. Неповернута сума складає 10651,78 грн., яку місцевий суд стягнув з відповідача та судові витрати на правову допомогу 5230 грн., 580 грн. судового збору.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч.3 ст.20 України «Про туризм», договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону.

Оскільки сторони в справі не уклали договір в письмовій формі, не обумовивши істотні його умови, то такий договір є неукладеним і відповідно між сторонами не виникли правовідносини, що регулюються нормами Закону України «Про туризм», а тому посилання позивача в позовній заяві та місцевого суду в оскаржуваному рішенні, зокрема на ст.20,25,30 цього закону, як на правову підставу задоволення позовних вимог - є безпідставними.

При цьому слід зазначити, що крім наведеного вище, саме обґрунтування позову та рішення ненаданням ФОП ОСОБА_5 необхідної і достовірної інформації ОСОБА_6 про свої послуги та істотні умови договору між ними не заслуговує на увагу.

Яку мав надати інформацію відповідач позивачці, щоб їй не було відмовлено у видачі візи при наданні нею самою сумнівної інформації в посольство, що й слугувало причиною відмови у її видачі, ні в позові, ні в рішенні не зазначено.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_6 обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на зміну обставин, про яку стало відомо ФОП ОСОБА_5, якими сторони керувались при укладенні договору та про яку він мав її повідомити з метою надання їй можливості відмовитись від виконання договору, однак сторони не укладали договір. Позивач такою обставиною фактично розцінює лист-відмову у видачі візи, про яку відповідачу стало відомо раніше ніж позивачці. Зазначене вказує на штучне відшукування підстав для позовної вимоги.

Що стосується посилання ОСОБА_6 на норму ст.22 ЦК України та твердження про необхідність здійснення нею витрат для відновлення порушеного її права, то воно є безпідставним.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

Отже, сплачені нею відповідачу кошти, які вона хоче повернути, не є збитками в розумінні зазначеної норми права, а тому її позовні вимоги, з огляду на обраний спосіб захисту порушеного права, місцевим судом задоволенні безпідставно.

За обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313,314,316,324,325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И ЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 25 січня 2017 року скасувати.

В позові ОСОБА_6 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення збитків відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: А.М. Шеремет

С.В. Хилевич