У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Вишгородська районна державна нотаріальна контора Київської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом, скасування державної реєстрації за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26 червня 1998 року між ОСОБА_4 та її матір'ю - ОСОБА_8 - укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого її мати придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 0,605 га. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла. 7 серпня 2009 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона набула право власності на вищевказаний житловий будинок.

4 лютого 2016 року їй стало відомо про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,617 га, на якій розташований зазначений житловий будинок належить на праві власності іншій особі, а саме її дочці - ОСОБА_5 - на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 5 серпня 1998 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вважала, що такими діями відповідачів порушено її права, оскільки згідно з положеннями ст. 30 ЗК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю, споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просила суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 5 серпня 1998 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним; визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8; державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку скасувати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 5 серпня 1998 року порушено права позивачки. Проте ОСОБА_3 звернулась до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив ОСОБА_6, оскільки їй було відомо про порушення її прав з серпня 1998 року, так як ОСОБА_8 до дня смерті за захистом своїх порушених прав не зверталась, а позивачка при отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 серпня 2009 року у заяві не зазначала спірну земельну, що свідчило про її обізнаність щодо відсутності такої ділянки у складі спадкового майна.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 26 червня 1998 року між ОСОБА_4 та матір'ю ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_8 придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 605 кв. м.

5 серпня 1998 року між дочкою ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_5 придбала у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 0,617 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла, а 7 серпня 2009 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1.

Суди правильно виходили з того, що згідно зі ст. 30 ЗК України 1990 року, чинного на час набуття ОСОБА_8 права власності на житло, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Тобто суди вважали, що права позивачки порушені, проте вона безпідставно пропустила строк позовної давності для звернення до суду.

Проте такий висновок суду є передчасним.

У ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_6 заявлено про застосування строку позовної давності, що відповідає змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Судом установлено, що спірна земельна ділянка матір'ю позивачки - ОСОБА_8 - приватизована не була, що також підтверджується договором купівлі-продажу від 26 червня 1998 року, унаслідок чого ОСОБА_3 вказувала на те, що при видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1 державний нотаріус її повідомила, що право користування земельною ділянкою до неї переходить автоматично разом з отриманням вищевказаного свідоцтва. Позивачка зазначала про те, що лише у січні 2016 року при продажі вказаного житлового будинку їй стало відомо, що земельна ділянка, на якій розташовано цей будинок, належить на праві власності ОСОБА_5

Ураховуючи викладене, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідили, чи порушено позивачкою строк позовної давності, у разі якщо факт отримання ОСОБА_3 у серпні2009 року свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташовано на спірній земельній ділянці, не свідчить про те, що вона знала про договір купівлі-продажу земельної ділянки від 5 серпня1998 року, так як не була його стороною.

Отже, суди не перевірили, з якого моменту повинен обраховуватись строк позовної давності.

При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Отже, суди не в повному обсязі визначились з правильним застосуванням ч. 1 ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Крім того, судам при новому розгляді справи необхідно встановити фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, а саме дослідити, чи користувалась позивачка реально спірною земельною ділянкою, чи вважала її своєю разом з житловим будинком, оскільки ОСОБА_3 доводить, що ця земельна ділянка перейшла у її користування автоматично згідно вимог закону.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик