Справа № 161/4642/17
Провадження № 2/161/2040/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою на обґрунтуванні вказавши, що в провадженні Рівненського міського суду Рівненської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до нього про стягнення позики в розмірі 65538,6 грн. Однак, вказаний договір позики від 06.04.2013 року є фіктивним, укладеним без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, грошові кошти за його умовами не отримувалися та не передавалися, а тому договір підлягає визнанню недійсним. Так, договір позики був укладений під психологічним тиском відповідача, а також метою договору не були правові наслідки ним обумовлені. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач ОСОБА_4 є директором Рівненського підрозділу ТОВ «ТД Міжрегіональні ресурси», на даному підприємстві він (позивач) в період з 21.06.2010 року по 12.04.2013 року обіймав посаду торгівельного агента. Обовязковою умовою прийняття на посаду агента була необхідність заповнення пустих бланків договорів позики про нібито отримання грошових коштів, які мали слугувати виключно гарантією добросовісної роботи на посаді агента. Аналогічним чином складались розписки. Договори та розписки складались без зазначення дати їх складання. Зазначена в договорі та розписці дата виконана не позивачем, а невідомою особою, що також вбачається з того, що написання тексту у договорі та розписці суттєво відрізняється від написання дати договору та розписки. Крім того, написання дати договору та розписки не відповідає дійсному часу їх складання (01.03.2013 року). Підтвердженням того, що підписання договору позики було обовязковою умовою, можуть бути показання свідків, колег з якими він працював на посаді торгівельного агента, і які також підписували на вимогу відповідача аналогічні договори та розписки. Укладаючи даний договір позики, обидві сторони обєктивно та субєктивно розуміли, що він не буде виконаний і не підлягає виконанню, оскільки договір був спрямований виключно на гарантію добросовісної роботи позивача на посаді агента. Однак, враховуючи, що 12.04.2013 року відповідач звільнив позивача у звязку із втратою довіри за п. 2 ст. 41 КЗпП України та вважаючи, що останній завдав підприємству матеріальну шкоду, відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за фіктивним правочином. Просить суд визнати недійсним договір позики грошових коштів від 06.04.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Крім того, позивач суду пояснив, що про існування договору позики від 06.04.2013 року він дізнався лише у 2016 року після звернення відповідача з позовом про стягнення боргу за договором позики до Рівненського міського суду Рівненської області.

Представник відповідача позов не визнала, суду пояснила, що 06.04.2013 року між сторонами було укладено договір позики за яким відповідач передав позивачу у борг грошові кошти в сумі 65538,6 грн. Про отримання грошових коштів позивачем свідчить розписка, складена ОСОБА_2 від вказаної дати. Зміст письмового договору позики та розписки від 06.04.2013 року свідчить про усвідомлений намір позивача позичити у відповідача грошові кошти, позивач не заперечує, що текст договору та розписки написані ним власноручно. Фіктивність договору позики позивач обґрунтовує тим, що вищевказаний договір та розписка були ним написані при прийняття на роботу ТОВ «ТД Міжрегіональні ресурси», що не підтверджено жодними доказами. Відповідач дійсно працює керівником вказаного підприємства, проте в 2013 році саме позивач звернувся до відповідачем з проханням позичити йому грошові кошти на ремонт будинку. Відповідач передав позивачу грошові кошти саме в такій сумі в якій останній і просив. Можливо ці грошові кошти були витрачені позивачем на погашення заборгованості перед підприємством. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а тому просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що в період з 21.06.2010 року по 12.04.2013 року позивач ОСОБА_2 працював на посаді торгівельного агента Рівненського підрозділу ТОВ «ТД Міжрегіональні ресурси» (а.с. 7-8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

06.04.2013 року позивачем ОСОБА_2 власноручно було складено договір позики (а.с. 5) відповідно до умов якого ОСОБА_4 позичив йому грошові кошти в сумі 65538,6 грн. строком на один місяць.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх виммог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В своїй позовній заяві позивач ОСОБА_2 ставить питання про визнання договору позики від 06.04.2013 року недійсним з кількох підстав.

Так, позивач зазначає, що вказаний договір позики був ним складений під психологічним тиском з боку відповідача, тобто фактично з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як слідує з роз» ясень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 21) при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

До правоохоронних органів з заявами про застосування до нього психологічного тиску відповідачем, позивач ОСОБА_2 не звертався, інших доказів застосування до нього такого насильства з метою спонукати його до укладення договору позики ані позивачем, ані його представником суду не надано.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

З п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197ц14.

На обґрунтування вимоги про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності позивач зазначає, що оспорюваний договір фактично було складено при прийнятті його на роботу на посаду торгівельного агента Рівненського підрозділу ТОВ «ТД Міжрегіональні ресурси», тобто у червні 2010 року, а не 06.04.2013 року.

Проте, належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини позивачем суду не надано.

Представником позивача в судовому засіданні подавалося письмове клопотання про призначення по справі судової фізико-хімічної експертизи даності документа, але в подальшому від даного клопотання позивач та його представник відмовилися посилаючись на значну вартість вказаної експертизи.

В судовому засіданні позивач пояснював, що дата в договорі позики та в розписці про отримання грошових коштів (06.04.2013 року), а також його паспорті дані в договорі позики, виконані не ним, а невідомою йому особою.

Вищевказані обставини жодними доказами не підтверджені, клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи стороною позивача в судовому засіданні не заявлялося.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що заповнення бланків договору позики та розписки було обов»язковою умовою при прийнятті на роботу до ТОВ «ТД Міжрегіональні ресурси». Вона при прийомі її на вказане підприємство, а також інші працівники заповнювали бланк договору позики та розписку на суму 100000 грн. При заповненні бланків в них не зазначалася дата їх заповнення. Позивач також заповнював при прийомі його на роботу такі бланки.

Проте, показання свідка ОСОБА_5 щодо дати складання оспорюваного договору, суд до уваги не приймає, оскільки свідок зазначила, що при заповненні бланку договору позики та розписки позивачем, вона присутня не була, про цю обставину їй відомо виключно з його слів.

Також заявляючи вимогу про визнання договору позики недійсним з підстав його фіктивності позивач зазначив, що вказаний договір був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, грошові кошти за його умовами ним не отримувалися.

В п. 3.2 оспорюваного договору зазначено, що факт передачі грошових коштів позичальнику підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником про отримання суми грошових коштів.

З розписки від 06.04.2013 року (а.с. 6) вбачається, що ОСОБА_2 (позичальник) на виконання договору позики отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 65538,6 грн.

Таким чином, суд вважає, що зміст письмового договору позики та розписки від 06.04.2013 року свідчить про усвідомлений намір позивача позичити у відповідача грошові кошти, позивач не заперечує, що текст договору та розписки, в тому числі і сума позичених грошових коштів, написані ним власноручно.

Доводи позивача та його представника про те, що про фіктивність правочину свідчить сума договору позики 65538,6 грн., оскільки вона не відповідає звичаям ділового обороту, суд до уваги не приймає, оскільки, на думку суду, сума договору позики, сама по собі, не може свідчити про його фіктивність.

З урахуванням вищезазначеного, позивач не довів належними та допустимими засобами доказування, що договір позики був укладений між сторонами без наміру створення юридичних наслідків, які обумовлювалися цим договором, у зв»язку з чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ч. 1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як слідує з розяснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити у звязку з їх недоведеністю.

На підставі ст.ст. 203, 215, 231, 234, 1046, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_7