Провадження № 2/161/3490/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого - судді Подзірова А.О., при секретарі судових засідань ОСОБА_1, за участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, квартирою,-

В С Т А Н О В И В :

26 липня 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 29 травня 2014 року по 18 серпня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони спільних дітей не мають. За час шлюбу відповідач була зареєстрована в квартирі позивача за адресою АДРЕСА_1. Позивач вказує, що відповідач добровільно виїхала з квартири після розірвання шлюбу, однак зніматися з реєстрації у ній не хоче.

З посиланням на вищевикладене просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою з боку відповідача шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Додатково на питання суду повідомив, що позивач не може прибути до суду, оскільки перебуває за кордоном, а обставини спілкування сторін йому не відомі.

Відповідач у судовому засіданні пояснила, що вона бажає знятися з реєстрації у квартирі позивача, для чого їй необхідна будинкова книга, однак позивач не надає їй цього документу. Ніяких пропозицій від позивача, щодо зняття її з реєстрації усних чи письмових не було.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20 серпня 2010 року належить квартира за адресою АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно даних будинкової книги в даній квартирі наразі зареєстровані позивач та відповідач (а.с.10-11).

З матеріалів справи слідує, що сторони були у зареєстрованому шлюбі в період з 29 травня 2014 року по 18 серпня 2016 року (а.с.6-7).

Таким чином, наразі позивач та відповідач не є членами однієї сімї.

Як слідує з листа Луцького відділу поліції ГУ НП у Волинській області від 18 травня 2017 року №3/4209, при виході працівників поліції за адресою м. Луцьк, вул. Винниченка, 4/8 сусіди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що ОСОБА_3 дійсно з серпня 2016 року по даний час не проживала.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

А у частині четвертій цієї ж статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що колишній член сімї власника житла зберігає право на користування цим житлом. Однак він втрачає таке право, якщо відсутній без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів перевірки Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області, відповідач дійсно з серпня 2016 року не проживає у спірній квартирі. Цей факт не заперечується і самою відповідачем у судовому засіданні.

Отже, на час звернення до суду (26 липня 2017 року) не минув рік з дня відсутності позивача у спірній квартирі.

Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У пункті 1 резолютивної частині рішення Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) розяснено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, аналізуючи вищенаведені приписи процесуального закону та розяснення Конституційного суду України слід дійти висновку, що кожна особа вправі звернутися за захистом свого порушеного законного інтересу або права виходячи з обставин, які виникли на час звернення до суду.

Оскільки в розглядуваному випадку станом на день звернення до суду були відсутні правові підстави для позбавлення відповідача права користування спірною квартирою, оскільки вона була відсутня в ній менше року, тому і не могли бути порушені права та законні інтереси власника цієї квартири - позивача.

Крім того, під час судового розгляду зясовано, що відповідач бажає добровільно вирішити питання про зняття її з реєстрації у спірній квартирі. Відповідач пояснила, що бажає знятися з реєстрації у цій квартирі, а позивач в свою чергу зволікає з належним оформленням цієї процедури.

Отже, суд прийшов до висновку, що між сторонами фактично відсутній спір стосовно визнання відповідача такою, що втратила користування квартирою, а отже права та законні інтереси позивача жодним чином не порушуються.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки на час звернення до суду не були порушені цивільні права позивача на володіння, користування та розпорядження квартирою за адресою м. Луцьк, вул. Винниченка, 4/8 зважаючи на те, що не минув рік з дня відсутності відповідача у цій квартирі, враховуючи, що між сторонами відсутній як такий спір стосовно порушених, оспорюваних або невизнаних цивільних прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213, 214, 215, 226 ЦПК України, ст.ст.15, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 17 жовтня 2017 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_7