Справа № 464/1681/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/5064/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Левика Я.А., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: прокурора Каверіна С.М., представника Міністерства оборони України Смілки В.І., представника ДП МОУ «Львівський військовий лісокомбінат» Лось Н.Г., представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника КМ України Породко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 липня 2017 року, -
ВСТАНОВИЛА:

заступник військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат», третя особа Кабінет міністрів України, звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення від 28 вересня 2005 року частини теплопункту за АДРЕСА_1 і складає 27/100 ідеальних часток сушильної камери і теплопункту, загальною площею 605,7 кв.м. та застосування наслідків недійсності правочину.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив заступник військового прокурора Західного регіону України, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що документ за підписом Міністра оборони України Кузьмука О.І., з реєстраційним вх. №9553/3 від 03 грудня 2004 року, є належною згодою Міністерства оборони України на відчуження спірного майна, оскільки спірне майно, що відносилось до основних засобів ДП МОУ «Львівський лісокомбінат», відповідно до оскаржуваного договору від 28 вересня 2005 року відчужене всупереч вимогам ст. 75 ГК України і на його відчуження не була отримана попередня згода органу, до сфери управління якого воно входило, а саме - Міністерства оборони України.

Згідно з п. 2.8.1 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 листопада 1998 року № 400, наказ командира (начальника) є основним розпоряджувальним документом (нормативно-правовим актом) військового управління, виданим на правах єдиноначальності командиром військової частини (начальником установи), містить норми, обов`язкові для виконання підлеглими. Виходячи з вищенаведених норм законодавства, розпорядчий акт Міністра оборони України про надання дозволу на відчуження майна державного підприємства повинен бути оформленим відповідним наказом Міністра оборони України, однак такого наказу Міністр оборони України не видавав.

Міністр оборони України на окремому аркуші до вхідного листа за № 9553/з підписав надруковану візу «З пропозицією згоден. Підготувати необхідні документи встановленим порядком». Прокурором та представниками позивача в судовому засіданні наголошувалося щодо сумнівності наданих стороною відповідача копій документів. Зокрема, лист першого заступника Міністра оборони України - керівника апарату Міністерства оборони України генерал - полковника Рудковського Д.О. зареєстрований адміністративним департаментом Міністерства оборони України за вхідним від 7 грудня 2004 року № 9553/з з додатками на 22 аркушах, а віза Міністра оборони України на окремому аркуші з надрукованим текстом «З пропозицією згоден. Підготувати необхідні документи встановленим порядком» датована 3 грудня 2004 року, і вже іншим чорнилом проставлено вхідний № 955З/з. Тобто, Міністр оборони України не міг розглянути 03 грудня 2004 року документ, який був зареєстрований 07 грудня 2004 року за вхідний № 9553/з. З урахуванням того, що вказаний вище перелік затверджений не Міністром оборони України, а заступником ОСОБА_4 , на даний час не представляється можливим дослідити в суді, який саме документ візував Міністр оборони України 03 грудня 2004 року. Апелянт вважає, що резолюція Міністра в такій формі є нічим іншим, як «дорученням» в розумінні Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 листопада 1998 року № 400, пункт 2.8.4 якої визначає, що «Доручення» це - пояснення, що вказує, як діяти, що зробити. Тобто, в поданому документі Міністр доручав лише підготувати необхідні документи і відповідно зміст доручення стосується лише підготовки документів щодо подачі їх в подальшому на розгляд для прийняття встановленим порядком про відчуження, а не дозвіл на відчуження загалом. Крім цього, із самого договору купівлі - продажу від 28 вересня 2005 року стає зрозумілим, що розпорядчий документ, яким уповноважено директора підприємства ОСОБА_5 вчинити правочин щодо продажу державного майна підприємства відсутній, так як останній діяв на підставі Статуту. А тому, беручи до уваги те, що з урахуванням відсутності на час подання необхідного пакету документів та його затвердження 03 грудня 2004 року неуповноваженою особою, відсутність пакету документів для розгляду уповноваженим органом питання відчуження державного майна, відсутність згоди органу управління майном на його відчуження, нерухоме майно - частина теплопункту загальною площею 162,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , підлягають поверненню у державну власність до державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» в натурі. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора Каверіна С.М., представника Міністерства Оборони України Смілки В.І., представника ДП МОУ «Львівський військовий лісокомбінат» Лось Н.Г. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , представника КМ України Породко І.О. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; докази є належними та допустимими (ст.ст.57-59 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законом підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а відтак і для застосування наслідків недійсності правочину. Окрім цього, на думку суду, з врахуванням рішень Європейського Суду з прав людини, суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладанні останніми договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що при укладанні цих договорів перевищені їх повноваження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у васність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2005 року між Державним підприємством Міністерства Оборони України «Львівський лісокомбінат» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., за умовами якого ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» продав, а ОСОБА_1 купила, як переможець аукціону частину теплопункту за АДРЕСА_1 і складає 27/100 ідеальних часток сушильної камери і теплопункту, загальною площею 605,7 кв.м. Тобто, ОСОБА_1 придбала частину спірного приміщення, як переможець аукціону. Продаж вчинено за 24591,60 грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Підпис представника ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» на договорі купівлі продажу підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продане приміщення та відсутність щодо нього претензій фінансового характеру,

Судом також встановлено, що 30.07.2005 у газеті "За вільну Україну" була розміщена інформація про продаж майна ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» на аукціоні, ОСОБА_1 подала відповідні заявки на участь в аукціоні та сплатила гарантійний внесок, 28.09.2005 на Прикарпатській універсальній товарній біржі були проведені торги, переможцем яких стала ОСОБА_1 , і за результатом яких між позивачем ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» та відповідачем ОСОБА_1 , як переможцем аукціону, укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу частини спірного приміщення.

Покупець, ОСОБА_1 , зареєструвала за собою право спільної часткової власності на спірне приміщення, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8515098 від 03.10.2005 р.

Як встановлено судом першої інстанції, нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору, на момент його укладення було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання ДП МОУ "Львівський лісокомбінат", якому при здійсненні права господарського відання, належало право володіти, користуватися і розпоряджатися зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України.

За змістом ст.ст. 317, 326 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Разом із тим, ч.ч. 1, 2 ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно господарську діяльність підприємства.

З огляду на вищенаведене, мають різну правову природу та не можуть бути ототожнені довіреність, яку видає юридична особа своєму представнику на вчинення правочину з відчуження майна від імені юридичної особи, та згода власника майна на його відчуження, яку власник надає згідно зі ст. 136 ГК України.

Зокрема, в разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обов`язкової наявності попередньої згоди власника майна.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 75 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

Матеріалами справи підтверджується, що необхідність реалізації майна, в тому числі і частини спірного приміщення, була викликана наявністю на час реалізації спірного приміщення заборгованості в розмірі 1680000.00 грн., яка склалася у ДП МОУ «Львівський лісокомбінат», в тому числі і перед державою, та метою уникнути питання ліквідації підприємства.

Матеріалами справи підтверджується, що ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» підготував «Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський лісокомбінат» і може бути джерелом погашення податкового боргу» та звернувся до МОУ щодо його затвердження.

За результатами розгляду Переліку і доданих документів перший заступник міністра оборони України керівник апарату міністерства оборони України генерал полковник Д.О. Рудковський листом від 19.11.2004 року № 303/1/4/3176 звернувся до Міністра оборони України - генерала армії України Кузьмука О.І. з пропозицією надати дозвіл на зняття з обліку та реалізацію ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» майна. Міністр оборони України розглянув дану пропозицію та видав розпорядження (директиву) від 03.12.2004 № 9553/3: 3 пропозицією згоден. Підготувати необхідні документи встановленим порядком." Першим заступником Міністра оборони України 03.12.2004 затверджено Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський лісокомбінат і може бути джерелом погашення податкового боргу.

За таких обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного висновку про те, що Міністр оборони України, як уповноважена особа, надав дозвіл (згоду) на зняття з обліку та реалізацію спірного майна і доручив першому заступнику Міністра оборони України - керівнику апарату міністерства оборони України, як уповноваженій та відповідальній за виконання особі, «підготувати необхідні документи встановленим порядком». Першим заступником міністра оборони України керівником апарату міністерства оборони України генерал полковником Рудковським Д.О. 03.12.2004 було затверджено «Перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський лісокомбінат» і може бути джерелом погашення податкового боргу». Тобто, уповноваженою особою було виконано доручення міністра оборони України підготувати документи щодо зняття з обліку та реалізації майна у встановленому порядку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення представника третьої особи Кабінету Міністрів України про відповідність спірного договору вимогам чинного на той час законодавства, а також показання свідка ОСОБА_5 , колишнього директором ДП МОУ "Львівський лісокомбінат" з 1995 року по 2008 рік, який підтвердив те, що у 2004 році на підприємстві виникла податкова заборгованість внаслідок боргу Міністерства оборони України за отриману продукцію в розмірі 1680 000 грн., відсутність коштів на рахунках Міністерства оборони, що з метою уникнення банкрутства підприємства керівництво Міністерства оборони вирішило реалізувати активи підприємства, які не задіяні у виробничому процесі. Для отримання згоди на відчуження майна був підготовлений перелік майна, що не входить до цілісного майнового комплексу ДП і не задіяний у виробничих процесах, цей перелік був підписаний комісією, погоджено з профспілковим комітетом, наданий до Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України. В подальшому цей перелік був затверджений, після оформлення техічної документації на це майно, продаж майна вчинено на прилюдних торгах. Вказав, що підприємство отримало кошти від реалізації майна, а ініціюючий кредитор відкликав заяву по порушення справи про банкрутство ДП. Ствердив, що ситуація, яка мала місце на підприємстві у 2004-2005 роках була належно доведена до відома Міністерства оборони України, погоджена, і МОУ надало дозвіл на відчуження нерухомого майна, не задіяне у виробничих процесах.

З врахуванням встановлених судом першої інстанції вищезазначених обставин, на думку колегії суддів спірне приміщення відчужено за згодою наданою уповноваженим державним органом - Міністерством оборони України відповідно до вимог діючого на той час законодавства України, що спростовує доводи апелянта про те, що спірне приміщення було відчужене за відсутності згоди уповноваженого органу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу для визнання недійсним договору купівлі продажу, укладеного 28 вересня 2005 року між Державним підприємством Міністерства Оборони України «Львівський лісокомбінат» та ОСОБА_1 , прокурор посилається на недотримання при укладенні договору купівлі продажу вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, а саме, те, що частина спірного приміщення була відчужена без згоди органу, уповноваженого на надання згоди, а саме, за відсутності згоди Міністерства оборони України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до вірного висновку про те, що відчуження майна, в тому числі частини теплопункту загальною площею 162,5 м. кв., що знаходиться в АДРЕСА_2 здійснено ДП МОУ «Львівський лісокомбінат» за згодою, наданою уповноваженим державним органом - Міністерством оборони України відповідно до вимог діючого на той час законодавства України.

Доводи апелянта про те, що відсутність саме наказу міністра оброни України про надання згоди на відчуження частини теплопункту загальною площею 162,5 м. кв., що знаходиться в АДРЕСА_2 , свідчить про відсутність згоди уповноваженого органу на відчуження спірного приміщення, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки законодавство, чинне на момент укладення оспорюваного договору, чітко не визначало форми надання згоди на відчуження майна, а доводи апелянта про те, що оскільки Міністр оборони України видає накази, то його згода на відчуження майна повинна надаватися саме у виді наказу, є безпідставним та необгрунтованим припущенням, спростовується п.4.6.10, 4.6.11 «Примірної інструкції з діловодства у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, п. 3.7.9 «Інструкції з діловодства у Збройних Силах України», затвердженої наказом міністра оброни України від 11.11.1998 року №400, згідно з яким особливим способом засвідчення документа після його підписання є затвердження. Документ затверджується відповідними органами або посадовими особами, до компетенції яких належить вирішення питання, викладених у цих документах. Затвердження документа здійснюється за допомогою грифа затвердження або видання розпорядчого документа. А відтак, надання керівником згоди у виді накладення резолюції на документах не заборонялося.

Суд першої інстанції вірно встановив, що реалізація майна у 2005 році була погоджена з Міністерством оборони України, Міністр оборони України Кузьмук надав згоду Державному підприємству «Львівський лісокомбінат» на зняття з обліку та реалізацію активів, які не задіяні у виробничому процесі і не відносяться до цілісного майнового комплексу, що підтверджується розпорядженням Міністра оборони України від 03.12.2004 за №9553/з.

Вищенаведеними матеріалами справи повністю спростовуються доводи прокурора, представників позивачів, в інтересах яких пред`явлено позов, про те, що міністр оборони України своєю резолюцією погодився з пропозицією, зобов`язав лише підготувати у встановленому порядку необхідні документи, однак не видав в подальшому наказ на реалізацію майна, що, на думку прокурора, свідчить про порушення процедури відчуження нерухомого майна.

Декретом Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15.12.1992 № 8-92 (чинного на момент укладення спірного договору) розмежовано повноваження міністерств та Фонду державного майна України щодо управління майном підприємств, такі повноваження покладено виключно на міністерства. Тимчасове положення про Фонд державного майна України, затверджене постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 № 2558-ХІІ, не передбачає право Фонду державного майна України та його регіональних відділень надавати згоду на відчуження майна державних підприємств, функції по управлінню майном яких надано відповідним міністерствам.

Пунктом 4 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, в редакції наказу Фонду державного майна України від 29.03.2004 № 604 (чинного на момент укладення спірного договору) визначено, що «Відчуження майна державного підприємства, його структурного підрозділу, функції управління яким в установленому порядку передані державним органам приватизації, здійснюється безпосередньо підприємством після отримання погодження державного органу приватизації, який здійснює функції управління цим підприємством». Тобто, на момент укладення спірного договору зазначене положення не встановлювало обов`язковість отримання погодження Фондом державного майна України (його регіональними відділеннями та представництвами у районах і містах) при відчуженні майна державних підприємств, функції управління яким в установленому порядку не передані державним органам приватизації.

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі статутом Державного підприємства «Львівський лісокомбінат», затвердженого наказом Міністра оборони України від14.03.1996 № 59 та який був чинний на час укладання спірного правочину, це підприємство засноване на державній власності, діє як державне унітарне комерційне підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо основних засобів та інших видів майна за згодою уповноваженого органу управління у випадках, передбачених законодавством України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що право розпорядження майном, належить власникові.

Частинами 2, 3 статті 326 ЦК України передбачено, що від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до статей 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, встановивши, що ініціювання та порядок реалізації ДП МОУ Львівській лісокомбінат» частини теплопункту № 20, загальною пощею 162,5 кв. м., що складає 27/100 ідеальних часток теплопункту, за адресою: АДРЕСА_2 , проведено у відповідності до вимог чинного законодавства на час укладання правочину за наявності згоди Міністерства оборони України, дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не доведено наявність підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, оспорюваний правочин вчинено за згодою Міністерства оборони України, тому правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору з підстав того, що відчуження частини приміщення не було погоджено власником, відсутні.

Крім цього, при укладенні договору купівлі-продажу та його посвідченні в нотаріальному порядку, повноваження продавця були перевірені нотаріусом, про що зазначено в самому договорі, а тому відповідачка не знала та не могла знати про те, що продавець повинен був отримати необхідний наказ міністра оборони України, і що договір підлягав посвідченню лише за наявності саме наказу міністра оброни України, а не його резолюції на документі, як про це стверджує апелянт.

З матеріалів справи вбачається, що правоохоронними органами, в тому числі прокуратурою з наглядовими функціями в частині законності відчуження майна, СБУ, іншими правоохоронними органами, починаючи з 2005 року неодноразово проводились перевірки законності відчуження майна, в тому числі належного МО України і ДП "Львівський лісокомбінат", однак жодних порушень на момент перевірки виявлено не було, і лише за спливом значного періоду часу, 09.03.2017 р., Військовою прокуратурою Західного регіону України було пред`явлено позов про визнання недійсним договору купівлі продажу, укладеного між Державним підприємством Міністерства Оборони України «Львівський лісокомбінат» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С. 28 вересня 2005 року,

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вірно застосував практику ЄСПЛ.

Стаття 1 Додаткового протоколу до конвенції гарантує кожній фізичній або юридичній особі право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі Стретч проти Об`єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії зазначено, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Під час провадження у тій справі Уряд надав Суду заперечення, що нібито Заявник мав знати про неправомочність органу влади вносити у договір певні умови і що Заявник мав передбачити наслідки незаконності дій владного органу. Проте Європейський суд відхилив цей аргумент, відзначивши у пп. 36 41 свого рішення наступне: ураховуючи умови договору, який був укладений із заявником, Суд притримується того погляду, що дії органу влади можуть бути розцінені як такі, що перешкоджають законним очікуванням заявника згідно із договором та позбавляють його частково тих міркувань, на підставі яких було укладено договір.

Беручи до уваги вказані міркування, Суд вирішив, що у цій справі було непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, доходить висновку, що відбулося порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Отже, суд вважає, що позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладанні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів перевищили законні повноваження.

З врахуванням описаної позиції Європейського суду з прав людини, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що уклавши спірний договір у нотаріальній формі та за результатами прилюдних торгів - аукціону, сумлінно виконавши покладені на покупця договором обов`язки щодо оплати, відповідач ОСОБА_1 не повинна нести будь-які негативні наслідки у зв`язку з недотриманням, як вважає апелянт, процедури укладення договору купівлі-продажу державного майна, визначеної державним органом. Адже, визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що керівник державного органу замість наказу про надання згоди на відчуження майна наклав резолюцію, якою погодив відчуження спірного приміщення, чим на думку апелянта, порушив закон, є неприпустимим.

Тому покликання апелянта на недійсність оспорюваного договору купівлі продажу з підстав відсутності повноважень в ДП "Львівський лісокомбінат" на укладення договору без відповідного наказу міністра оборони України, що, на думку апелянта, свідчить про порушення встановленого законом порядку при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, на думку колегії суддів, не може мати жодних юридичних наслідків для відповідача.

Крім того, визнання недійсним договору купівлі-продажу повністю позбавить ОСОБА_1 того, на що вона розраховувала при придбанні у 2005 році нерухомого майна, що беззаперечно свідчитиме про порушення національними органами положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Відмовивиши у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу, укладеного між Державним підприємством Міністерства Оборони України «Львівський лісокомбінат» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С. 28 вересня 2005 року, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ч.1 ст. 216 ЦК України.

За змістом ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Колегія суддів звертає увагу на те, що прокурор, звернувшись з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності договору купівлі продажу, укладеного між Державним підприємством Міністерства Оборони України «Львівський лісокомбінат» та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С. 28 вересня 2005 року, не вказав, яка сума коштів підлягає поверненню ОСОБА_1 , яка придбала спірне приміщення, оплативши 24591.60 грн. його вартості станом на 28.09.2005 року, з врахуванням того, що при застосуванні реституції відшкодовується вартість майна за цінами, що існують на момент відшкодування.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.
Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України відхилити.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Левик Я.А.

Цяцяк Р.П.