Справа № 214/3428/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
11 жовтня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Євтушенка О.І.,
за участю: секретаря судового засідання Бєлікової О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не зявились, однак останній подав клопотання про розгляд справи за їх відсутності, предявлені вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не зявився, в контексті ст.76 ЦПК України повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Заяв, заперечень на адресу суду від нього не надходило.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, згідно клопотання просив справу розглянути за його відсутності у звязку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.
Оцінюючи характер процесу, предмета розгляду, з метою дотримання розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності відповідача в заочному порядку згідно ст.224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача на підставі наявних доказів.
Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.3,11,15 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України.
Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.10.2016 року, яка набрала законної сили 24.10.2016 року (а.с.7), ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.7).
Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, а тому факт завдання шкоди позивачу ОСОБА_1 як потерпілому в ДТП з вини ОСОБА_2 не потребує окремого доказування.
Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Як розяснено у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана особі або майну, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв'язок та є вина зазначеної особи, або коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України, яка узгоджується з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Крім того, з пункту 1.6. Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» слідує, що власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Зі змісту п.13 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» слідує, що відповідно до ст.ст.386, 395, 396 ЦК України, положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).
Таким чином, суд приходить до переконання, що ОСОБА_2, будучи винним у виникненні ДТП, зобовязаний відшкодувати ОСОБА_1 спричинену йому шкоду відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки ГАЗ 3307, р/н АЕ 1958АВ ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ «НАСК «ОРАНТА», що підтверджується полісом страхування цивільно-правової відповідальності серії АЕ № 6491495 (а.с.6).
Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » визначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
У звязку з настанням страхового випадку, ПрАТ «НАСК «ОРАНТА» як страховик виконало покладені на нього зобов'язання шляхом виплати потерпілій стороні ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 20 000 грн. в межах ліміту відповідальності, що не оспорювалось представником третьої особи.
Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Оскільки в результаті недостатності страхової виплати невідшкодованим позивачеві залишився розмір матеріальних збитків в сумі 33 173,21 грн. (з розрахунку: 53 173,21 20 000), який в контексті ст.1194 ЦК України відповідач як особа, винна у вчиненні ДТП, зобовязаний відшкодувати, тому суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в цій частині та необхідність їх задоволення із стягненням зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заявленої позивачем суми матеріальної шкоди.
Щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Положеннями ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України.
Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.02.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір компенсації моральної шкоди позивачеві суд визначає з урахуванням п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачам страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), їх тривалості, характеру немайнових втрат, вимушених змін у життєвих стосунках.
Так, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу ОСОБА_1, суд виходить з меж предявлених ним позовних вимог, враховує його психоемоційний стан та переживання, оскільки ставши учасником ДТП, він дійсно переніс емоційний стрес, переживання, викликані необхідністю відновлення такого стану, змінами в звичному життєвому ритмі, спричиненими відсутністю деякий час у нього автомобіля як засобу пересування, тому приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача на його корить моральної шкоди в розмірі 2500 грн. Саме вказаний розмір компенсації моральної шкоди позивачеві суд вважає таким, що відповідатиме засадам розумності, справедливості та виваженості, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 746,88 грн. в рахунок часткового відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору та 2700 грн. в рахунок відшкодування витрат за проведення експертного автотоварознавчого дослідження.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 15, 16, 57, 60, 61, 88, 209, 213-215, 218, 223-226, 294, 296 ЦПК України,суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2), в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 33 173 (тридцять три тисячі сто сімдесят три) грн. 21 коп.
Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2), 2500 (дві тисячі пятсот) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2), 746 (сімсот сорок шість) грн. 88 коп. в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору та 2 700 (дві тисячі сімсот) грн. 00 коп. витрати за проведення експертного автотоварознавчого дослідження.
В задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.229 ЦПК України протягом 10 днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач та третя особа мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Суддя Євтушенко О.І.