УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання іпотеки такою, що припинена, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати іпотеку житлового будинку з надвірними спорудами № АДРЕСА_1, загальною площею 46,84 кв.м, яка виникла на підставі іпотечного договору № 239 від 21 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С., запис в реєстрі № 905 від 21 лютого 2008 року, такою, що припинена; скасувати заборону відчуження вказаного житлового будинку, зареєстровану у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С.

Позов мотивовано тим, що 21 лютого 2008 року між позивачем та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ЗАТ «АКПІБ») було укладено кредитний договір № 239, за умовами якого позивач отримала кредит у сумі 10 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних за користування кредитом з кінцевим строком повернення до 20 лютого 2018 року, та зобов'язувалася повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитом в порядку та на умовах, установлених цим договором.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 21 лютого 2008 року між ЗАТ «АКПІБ» і ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 239, предметом іпотеки якого є належний позивачу на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами під № АДРЕСА_1 загальною площею 46,84 кв. м.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступник ЗАТ «АКПІБ») укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло усі права та вимоги за кредитним договором.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2015 року у справі № 305/3299/14-ц, яке набуло законної сили, з позивача стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість по кредитному договору станом на 1 жовтня 2014 року у загальному розмірі 30 258,83 грн, з яких: за кредитом - 29 958,68 грн (1977,15 доларів США), за відсотками - 310,15 грн (19,44 доларів США).

Вказане рішення суду ОСОБА_4 виконала, і на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» нею повністю сплачено присуджену судом заборгованість по кредитному договору.

Оскільки зобов'язання за кредитним договором було виконано, позивач звернулася до відповідача з проханням вчинити дії із зняття заборони відчуження предмета іпотеки у зв'язку з виконанням кредитних зобов'язань. Разом з тим, листом від 20 листопада 2015 року відповідач відмовився звернутися до нотаріуса із заявою про зняття обтяження майна іпотекою.

Вважаючи свої зобов'язання перед ТОВ «Кредитні ініціативи» виконаними, позивач звернулася до суду про визнання іпотеки припиненою з цих підстав.

Рішенням Рахівського районного суду від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27 липня 2016 року, позов задоволено. Визнано іпотеку житлового будинку з надвірними спорудами № АДРЕСА_1, загальною площею 46,84 кв.м, яка виникла на підставі іпотечного договору № 239 від 21 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С., запис в реєстрі № 905 від 21 лютого 2008 року, такою, що припинена. Скасовано заборону відчуження вказаного житлового будинку з надвірними спорудами, зареєстровану у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстратором нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна Аллою Степанівною, реєстраційний №906 від 21 лютого 2008 року.

Відповідач, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ЗАТ «АКПІБ») було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримала кредит у сумі 10 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних за користування кредитом з кінцевим строком повернення до 20 лютого 2018 року, та зобов'язувалася повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитом в порядку та на умовах, установлених цим договором.

В забезпечення цього договору між сторонами того ж дня було укладено іпотечний договір № 239, за умовами якого позивач передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами під № АДРЕСА_1 загальною площею 46,84 кв.м.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступник ЗАТ «АКПІБ») укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло усі права та вимоги за кредитним договором № 239.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 грошових зобов'язань виникла заборгованість, у зв'язку з чим, рішенням Рахівського районного суду від 30 березня 2015 року у справі № 305/3299/14-ц, яке набрало законної сили, з позивача на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитним договором у розмірі станом на 1 жовтня 2014 року у загальному розмірі 30 258,83 грн, з яких: за кредитом - 29 958,68 грн (1977,15 доларів США), за відсотками - 310,15 грн (19,44 доларів США).

Вказане рішення суду ОСОБА_4 в добровільному порядку виконано, і на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» нею повністю сплачено присуджену судом заборгованість по кредитному договору (а.с. 12).

Оскільки зобов'язання за кредитним договором було виконано, позивач звернулася до відповідача з проханням вчинити дії із зняття заборони відчуження предмета іпотеки у зв'язку з виконанням кредитних зобов'язань (а.с. 13).

Листом від 20 листопада 2015 року відповідач відмовився вчинити такі дії, посилаючись на наявність заборгованості у ОСОБА_4

При цьому, сума такої заборгованості у вказаному листі зазначена не була.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів за договором позики відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до спливу встановленого договором строку виконання основного зобов'язання має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у випадку пред'явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Вимога про дострокове повернення позики та належних процентів може бути задоволена шляхом добровільного повернення позичальником заборгованості або її стягнення в судовому порядку за судовим рішенням.

Відсутність такої вимоги не покладає на позичальника будь-яких зобов'язань щодо дострокового повернення будь-яких сум, які, на думку кредитора, підлягають сплаті, крім тих, які підлягають сплаті на час пред'явлення вимоги.

Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.

При зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою.

Разом з тим статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов'язання вважаються припиненими.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 572 ЦК України та частини першої статті 575 іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов'язання, зокрема, на підставі виконанням.

При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов'язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов'язання.

Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв'язку із цим основного зобов'язання іпотека припиняється.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі №6-118цс16, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Встановивши, що після виконання ОСОБА_4 рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2015 року та сплати нею визначеної рішенням суду заборгованості, ТОВ «Кредитні ініціативи» не повідомляло ОСОБА_4 про наявність у неї будь-якої заборгованості, до суду із відповідним позовом не зверталось, не повідомило суму заборгованості у листі від 20 листопада 2015 року, яким відповідач відмовився вчинити дії із зняття заборони відчуження предмету іпотеки, а також не надало розрахунку заборгованості і під час розгляду даної справи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності ОСОБА_4 заборгованості за тілом кредиту.

Вказані висновки не спростовані відповідачем в ході апеляційного розгляду справи та не спростовуються доводами, викладеними у касаційній скарзі.

За таких обставин, задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором від 21 лютого 2008 року, що існували між ОСОБА_4 та ТОВ «Кредитні ініціативи», яке за договором про відступлення права вимоги набуло усі права та вимоги за кредитним договором, припинені сплатою позивачем суми заборгованості, визначеної судовим рішенням, унаслідок чого припинено й договір іпотеки, укладений на забезпечення кредитного договору.

При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відхилити.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.С. Висоцька
І.М. Фаловська