Провадження № 2/521/1946/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 червня 2017 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - Гуревського В.К.

За секретаря - Ардаковської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справа за позовом ОСОБА_1 до Одеької міської ради, третя особа: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

До Малиновського районного суду м. Одеси з позовом звернулась ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, із вимогою про визнання за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,5 кв. м., яка складається з: 1) коридору - 4,9 кв. м., 2) веранди - 5,7 кв. м., 3) ванни - 7,4 кв. м., 4) коридору - 4,6 кв. м., 5) житлової кімнати - 8,9 кв. м., 6) житлової кімнати - 12,1 кв. м., 7) житлової кімнати - 23,9 кв. м., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1950 року однією сім'єю проживали ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дружина ОСОБА_3, 1923 року народження, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, за адресою: 65074, АДРЕСА_1. 14 березня 1938 року, з одного боку Відділом Комунального Господарства ОМР, в особі начальника ОСОБА_6, та з другого боку ОСОБА_7, був укладений договір на право забудови земельної ділянки, яка знаходиться на той час за адресою: в АДРЕСА_3. 02 вересня 1947 року, укладено між ОСОБА_9, ОСОБА_10, з одного боку, та ОСОБА_11, з другого боку, договір купівлі-продажу домобудівництва на право забудови, згідно умов якого, земельна ділянка для будівництва, яка знаходилась в АДРЕСА_2, мала загальну площу 650 кв. м., загальна вартість житлової будівлі на право забудови складала 20000,0 рублів.

В момент підписання даного договору, був здійснений повний розрахунок. 12 вересня 1947 року, був складений Акт дослідження житлової будівлі № АДРЕСА_4, інженером ОСОБА_12 про фактичне виконання робіт щодо житлової будови. 20 вересня 1993 року, був складений технічний паспорт на житловий дім за адресою: АДРЕСА_1 Згідно плану технічного паспорту, вбачається, що житлова будівля складається з: 1) коридор - 4,9 кв. м., 2) веранда - 5,7 кв. м., 3) ванна - 7,4 кв. м., 4) коридор - 4,6 кв. м., 5) житлова кімната - 8,9 кв. м., 6) житлова кімната - 12,1 кв. м., 7) житлова кімната - 23,9 кв. м. Всього житлова будівля складає 67,5 кв. м. Відповідно до плану садибної ділянки: літ. «А» - житлове приміщення, літ. «Л», «Б» - літня кухня, літ. «В» - сарай, ІІ-ІІІ - теплиці, літ. «У» - вбиральня, І - мощення, № 1-2 огорожа. Договір купівлі-продажу від 02 вересня 1947 року був зареєстрований відповідно до діючого законодавства того часу. Фактично було виділено земельну ділянку під забудову житла. Після чого було зафіксовано актом про обстеження - фактичне виконання робіт щодо житлового будівництва. Було зафіксовано, що житлове будівництво складається з одно поверхової коробки загальною площею 71 кв. м. Виконані роботи щодо фундаменту - в повному об'ємі; стіни - в повному об'ємі; дах - в повному об'ємі; перекриття - 45 %. Також, у акті обстеження, було зазначено, що при житловому будівництві знаходиться земельна ділянка загальною площею 640 кв. м. з наявністю 25 фруктових дерев. Загальна готовність будівництва складає понад 56% виконаних робіт.

Також, було зазначено, що перереєстрацію зроблено Одеською Міською Інвентаризаційною Конторою «УКРИНК» земельної ділянки с житловим будівництвом зареєстровано за обліковим описом 10266, квартал № 531 й записом у журналі 2517. Квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_5 знаходиться у довгостроковому користуванні сім'ї ОСОБА_1, які вже на протязі тривалого часу проживають в зазначеній квартирі й користуються земельною ділянкою та будівлями, які розташовані на цій земельній ділянці. Тому, позивач, вимушена звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

Відповідач: Одеська міська рада в суждовому засіданні заперечувала проти задолення апозову.

Третя особа: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в судове засідання не з'явилася.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову.

Судом встановлено, що з 1950 року однією сім'єю проживали ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, дружина ОСОБА_3, 1923 року народження, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, за адресою: 65074, АДРЕСА_1.

14 березня 1938 року, з одного боку Відділом Комунального Господарства ОМР, в особі начальника ОСОБА_6, та з другого боку ОСОБА_7, був укладений договір на право забудови земельної ділянки, яка знаходиться на той час за адресою: в АДРЕСА_3.

02 вересня 1947 року, укладено між ОСОБА_9, ОСОБА_10, з одного боку, та ОСОБА_11, з другого боку, договір купівлі-продажу домобудівництва на право забудови.

Згідно п. 1 зазначеного договору, земельна ділянка для будівництва, яка знаходилась в АДРЕСА_2, мала загальну площу 650 кв. м.

На підставі п. 2, загальна вартість житлової будівлі на право забудови складала 20000,0 рублів.

В момент підписання даного договору був здійснений повний розрахунок.

12 вересня 1947 року, був складений Акт дослідження житлової будівлі № АДРЕСА_4, інженером ОСОБА_12 про фактичне виконання робіт щодо житлової будови.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Закону України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

На підставі п. 4 Постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст. 17 Земельного Кодексу України і ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

20 вересня 1993 року, був складений технічний паспорт на житловий дім за адресою: АДРЕСА_1

Згідно плану технічного паспорту, вбачається, що житлова будівля складається з: 1) коридор - 4,9 кв. м., 2) веранда - 5,7 кв. м., 3) ванна - 7,4 кв. м., 4) коридор - 4,6 кв. м., 5) житлова кімната - 8,9 кв. м., 6) житлова кімната - 12,1 кв. м., 7) житлова кімната - 23,9 кв. м.

Всього житлова будівля складає 67,5 кв. м.

Відповідно до плану садибної ділянки: літ. «А» - житлове приміщення, літ. «Л», «Б» - літня кухня, літ. «В» - сарай, ІІ-ІІІ - теплиці, літ. «У» - вбиральня, І - мощення, № 1-2 огорожа.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Згідно з п. 9 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України, зокрема статтею 119.

Відповідно до п. 10 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до п. 4 Постанови № 6 від 30 березня 2012 року Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Отже, з наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин, які мають юридичне значення для вирішення справи, випливає наступне.

02 вересня 1947 року, був укладений правочин, між ОСОБА_9, ОСОБА_10, з одного боку, та ОСОБА_11, з другого боку, а саме, підписали договір купівлі-продажу домобудівництва по праву забудови.

Зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований відповідно до діючого законодавства того часу. Фактично було виділено земельну ділянку під забудову житла.

Після чого було зафіксовано актом про обстеження від 02 вересня 1947 року, який був складений інспектором ОСОБА_13, фактичне виконання робіт щодо житлового будівництва.

Було зафіксовано, що житлове будівництво складається з одно поверхової коробки загальною площею 71 кв. м.

Виконані роботи щодо фундаменту - в повному об'ємі; стіни - в повному об'ємі; дах - в повному об'ємі; перекриття - 45 %.

Також, у акті обстеження, було зазначено, що при житловому будівництві знаходиться земельна ділянка загальною площею 640 кв. м. з наявністю 25 фруктових дерев.

Загальна готовність будівництва складає понад 56% виконаних робіт.

Також, було зазначено, що перереєстрацію зроблено Одеською Міською Інвентаризаційною Конторою «УКРИНК» земельної ділянки с житловим будівництвом зареєстровано за обліковим описом 10266, квартал № 531 й записом у журналі 2517.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Необхідно, вважати, що вищезазначений договір, був зареєстрований належним чином, та відповідав чинному законодавству УРСР. Була виділена земельна ділянка за цільовим призначення під забудову.

Квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_5 знаходиться у довгостроковому користуванні сім'ї ОСОБА_1, які вже на протязі тривалого часу проживають в зазначеній квартирі й користуються земельною ділянкою та будівлями, які розташовані на цій земельній ділянці.

Згідно з п. 11 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Отже, правовідносини між сторонами почалися до 01 січня 2001 року, але строк набуття права власності за набувальною давністю, який зараховується, починається після зазначеної дати. Тому, хочу зазначити, що з 01 січня 2001 року минуло понад п'ятнадцять років, згідно чинного законодавства позивач добросовісно володіє майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

Відповідно до п. 14 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 30 січня 2013 року у справі №6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомірність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Так, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав всіх суб'єктів права власності. При цьому згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Керуючись ст. ст. 41, 55 Конституції України, ст. ст. 16, 319, 328, 334, 344, 386, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 88, ст. ст. 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України, СУД -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,5 кв. м., яка складається з: 1) коридору - 4,9 кв. м., 2) веранди - 5,7 кв. м., 3) ванни - 7,4 кв. м., 4) коридору - 4,6 кв. м., 5) житлової кімнати - 8,9 кв. м., 6) житлової кімнати - 12,1 кв. м., 7) житлової кімнати - 23,9 кв. м.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.К.Гуревський