СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/333/17
Провадження №2/547/232/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання К.А.Вареник,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із зазначеним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником жилого будинку № 14, вул. Спортивна, с. Василівка Семенівського району Полтавської області, у якому у 2007 році прописалися відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, але у будинку не жили. Зараз вони живуть у с. Василівка, вул. Садова, 22. У 2003 році із будинку виїхала раніше прописана там ОСОБА_5, яка також проживає у с. Василівка, але у будинку № 2 по пров. Шкільному. Таким чином відповідачі відсутні за зареєстрованим місцем проживання понад 6 місяців, відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР повинні бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позивач позов підтримав, пояснив, що жив разом із ОСОБА_5 однією сім'єю з 1986 року, шлюб вони уклали у 1991 році. У 1990 році вони разом в'їхали у будинок № 11, вул. Спортивна, с. Василівка, який вони купили у попередніх власників. Договір купівлі-продажу надати не може. Із 2003 року вони разом не живуть, потім розлучилися із ОСОБА_5, вона придбала інший будинок та переїхала у нього жити. Дошлюбне прізвище ОСОБА_5 було ОСОБА_6. Вони розлучилися у 2009 році.

Представник позивача ОСОБА_7 вимоги позову підтримав, пояснив, що позивач розлучився із ОСОБА_5 у 2009 році. ОСОБА_5 є колишньою дружиною позивача, яка у 2003 році виїхала зі спірного житла. У 2007 році у будинку були прописані відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, але вони у будинку ніколи не проживали. Позивач з 1990 року проживає у спірному будинку, є його власником, хоча право власності не зареєстровано у органі бюро технічної інвентаризації. ОСОБА_8ОСОБА_5 не пред'являла позов про поділ майна, будинок не розділено,строк позовної давності сплив. Оскільки всі відповідачі більш як 6 місяців не проживають у спірному будинку на підставі ст. 72 ЖК Української РСР вони є такими, що втратили право користування житлом. Заявив клопотання про покладення на відповідачів 2560 грн витрат на правову допомогу.

Відповідачі у судові засідання не з'являлися, про які повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомляли, відомості щодо поважності причин їх неявки у судові засідання відсутні, клопотання про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи не надходили.

Ураховуючи зазначені обставини суд, за правилами ч. 5 ст. 74, ч.ч. 1, 2 ст. 158, ч. 4 ст. 169 ЦПК України, ухвалив вирішувати справу за відсутності відповідачів та вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення).

Вислухавши пояснення позивача і його представника, вивчивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

ОСОБА_9Киричок у судовому засіданні повідомив, що можливо у 1990 році позивач і ОСОБА_6 в'їхали у будинок № 14, вул. Спортивна, с. Василівка. Вони придбали у когось будинок. Із 2003 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5 (ОСОБА_6) разом не живуть. Вона придбала інший будинок у с. Василівка, куди й переїхала жити.

ОСОБА_10Байбуза у судовому засіданні повідомив, що до 2007 року працював разом із позивачем. Позивач з 1990 року жив у цивільному шлюбі із ОСОБА_6, з якою одружився у 1991 році. ОСОБА_11ОСОБА_5 (ОСОБА_6) придбала інший будинок у с. Василівка та почала у ньому жити.

ОСОБА_8 до довідки Василівської сільської ради від 03.03.2017 № 111 (а.с. 7) у будинку № 14 вул. Спортивна, с. Василівка зареєстровані, але не проживають з 2007 року ОСОБА_2, з 2007 року ОСОБА_3, з 2007 року ОСОБА_4, з 2003 року ОСОБА_5.

Згідно записів книги погосподарського обліку с. Василівка Семенівського району Полтавської області членами домогосподарства будинку № 14, вул. Комсомольська, с. Василівка є ОСОБА_12 і ОСОБА_13, які вибули з нього у 1987 році, особовий рахунок № 263 з 1986 року, група господарства колгоспна (а.с. 46, 47). Членами домогосподарства вказані позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ("сожителька"), прізвище якої виправлено на прізвище "Притула", особовий рахунок № 266 з 01.01.1991, група господарства колгоспна; працювали, відповідно, трактористом і дояркою (а.с. 48). ОСОБА_4 як квартирант прибула 31.03.2009, ОСОБА_14 як дочка квартиранта прибула 23.09.2010 (а.с. 51).

Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу) (ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР). Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору (ч. 1 ст. 121 ЦК УРСР).

Житловим кодексом УРСР членами сім'ї визначалися дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

ОСОБА_8 до чинної на час укладення шлюбу ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" передбачалося, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно відмітки у паспорті позивача він одружився з ОСОБА_6 14.12.1991; шлюб розірвано 15.01.2009 (а.с. 5, 35).

Відповідач у 2003 році виїхала із спірного будинку.

Доказів щодо способу та дати придбання спірного будинку у особисту власність позивача не надано.

Ураховуючи зазначені обставини, у т.ч. пояснення позивача про спільне із його бувшою дружиною придбання спірного будинку, відображення їх обох як членів відповідного господарства у книгах погосподарського (первинного) обліку, наступне укладення шлюбу у 1991 році після спільного проживання з 1986 року, суд робить висновок, що спірний житловий будинок є обєктом спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_5.

ОСОБА_8 до ч.ч. 2-4 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

ОСОБА_8 до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Посилання позову на 6-місячний строк відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання та необхідність відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання їх такими, що втратили право проживання у спірному будинку є безпідставними, оскільки згадані положення ЖК УРСР стосуються будинків державного і громадського житлового фондів, а спірний будинок є обєктом спільної сумісної власності громадян ОСОБА_1 і ОСОБА_5 приватним житловим фондом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК).

ОСОБА_8ОСОБА_5 є співвласником спірного будинку, право проживання у якому є складовою її права спільної сумісної власності на будинок.

ОСОБА_8ОСОБА_5, як співвласник ідеальної 1/2 частки спірного будинку, не предявляла вимогу про визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку № 14 по вул. Спортивній с. Василівка; не уповноважувала позивача ОСОБА_1 на ініціювання визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Підстави для присудження з відповідачів на користь позивача судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 208, 209, 212, 214, 215, 223-226, 228, 291, 292, 294, 296 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області через Семенівський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Ф.Харченко

Повний текст рішення складено 17.10.2017.