Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

23 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_3.

Свої вимоги мотивував тим, що в період з 27 серпня 1983 року до 30 березня 2004 року перебував у шлюбі з ОСОБА_7, від якого має доньку ОСОБА_4

Під час шлюбу ними було придбано вищевказане нерухоме майно, яке є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Спадкоємцем майна померлої є донька ОСОБА_4, яка не визнає його права на частку у спільній сумісній власності, звернулась до нотаріальної контори та має намір оформити право на спадщину на усе спірне майно.

26 січня 2016 року він звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право власності на Ѕ частки вказаного вище майна, проте отримав відмову.

Зазначив, що до смерті ОСОБА_7 вони з нею користувалися спірним нерухомим майном за усною домовленістю, між ними ніколи не виникало спорів із цього приводу і вона ніколи не оспорювала його права на цю спільну сумісну власність.

Оскільки ОСОБА_4 не визнає його (позивача) право на частку у спільній сумісній власності та не надає йому доступу до майна, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_3.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 1983 року, від якого народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

08 грудня 1994 року був укладенийдоговір купівлі-продажу нерухомості, за умовами якого ОСОБА_7 придбалаквартиру АДРЕСА_1.

28 листопада 2002 року укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_7 придбалаквартиру АДРЕСА_3.

Рішенням Старокиївського районного суду м. Києва від 24 листопада 1993 року шлюб між подружжям розірвано. Проте актовий запис про розірвання шлюбу № 270 було вчинено лише 30 березня 2004 року та зареєстровано у Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.

06 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на майно, яке набуте подружжям у період перебування в зареєстрованому шлюбі, проте листом від 29 січня 2016 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на нього.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно було придбано після розірвання шлюбу у період окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, суд вважав, що на момент звернення суду з даним позовом сплив строк позовної давності, який розпочався з 2002 року, коли була придбана остання нерухомість ОСОБА_7

У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України.

Таким чином, сімейні відносини, які склалися між ОСОБА_3 та померлою ОСОБА_7, регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), який був чинним до 2004 року.

Відповідно до ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

У п. п. 6 та 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України, судам роз'яснено, що передбачений ч. 3 ст.29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюються починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно пі розірвання шлюбу.

У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання й недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 pоку, тобто до дня набрання чинності СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. СК України).

Відповідно до п. 19 вказаної вище Постанови, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

З огляду на те, що реєстрація розірвання шлюбу в органах РАЦС відбулась 30 березня 2004 року, саме вказана дата є моментом припинення шлюбу між подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_3, придбавалися 08 грудня 1994 року і 28 листопада 2002 року відповідно, тобто під час шлюбу.

З довідки житлово-будівельного кооперативу «Колос-1» від 16 листопада 2016 pоку вбачається, що в квартирі АДРЕСА_8 із ОСОБА_3 із 1984 року до 2004 року проживали ОСОБА_7 та ОСОБА_4, 1984 року народження.

Про обставини проживання разом із батьком під час навчання в школі не заперечувала і сама ОСОБА_4

Тобто, все майно, придбане ОСОБА_10 і ОСОБА_7 до моменту розірвання шлюбу у визначений законом спосіб (30 березня 2004 року), є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Також аналогічне правове положення закріплене в ст. 60 СК України.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

При цьому, ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо набуття спірного майна за особисті грошові кошти її матері ОСОБА_7, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Отже, відповідачка не спростувала закріплену в ст. 60 СК України презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і не довела, що її мати ОСОБА_7 придбала спірні квартири лише за власні кошти.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов вірного висновку про те, що вищезазначені квартири є спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_7, у зв'язку із чим визнав за позивачем право власності на Ѕ їх частини.

При цьому, апеляційний суд правильно встановив початок строку позовної давності і дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущений.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з цими висновками щодо їх оцінки.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик