Справа № 464/5267/16 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2069/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, представника ЖБК №166

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Житлово будівельного кооперативу № 166 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 січня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Житлово-будівельний кооператив № 166 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованості за спожиту теплову енергію та підігрів води за період з 01.01.2010 року до 01.08.2012 року в сумі 9 087,01 грн. та заборгованості по квартплаті, тобто утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2010 року до 01.08.2012 року в сумі 3 321,36 грн.; солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь позивача заборгованості за спожиту теплову енергію та підігрів води за період з 01.08.2012 року до 01.10.2015 року в сумі 2 938,18 грн. та заборгованості по квартплаті за період з 01.08.2012 року до 01.09.2016 року в сумі 3 055,73 грн., а також судові витрати.

Оскаржуваним рішенням позов Житлово-будівельного кооперативу № 166 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 166 заборгованість за спожиту теплову енергію та підігрів води за період з 01.01.2010 року по 01.08.2012 року в сумі 4 096,97 грн.

Стягнуто із ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 166 заборгованість за спожиту теплову енергію та підігрів води за період з 01.08.2012 року по 01.10.2015 року в сумі 2 938,18 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 166 132,62 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 166 132,62 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 166 132,62 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 166 - 67 грн. 76 коп. судового збору.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ЖБК № 166,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що член ЖБК №166 ОСОБА_3 та члени його сімї дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 та систематично порушують ст. ст. 67, 68 Житлового кодексу УРСР та п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якими встановлено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими у встановленому порядку тарифами, і мешканці зобовязані своєчасно, тобто у строки, встановлені законом, вносити квартирну плату за комунальні послуги. Внаслідок несплати, або сплати не в повному обсязі ОСОБА_3 та членами його сімї коштів за комунальні послуги станом на 01.09.2016 року, їх заборгованість за теплопостачання та підігрів води становить 12 025,19 грн., а за утримання будинку та прибудинкової території станом на 01.09.2016 року 6 377,09 грн., таким чином загальний борг відповідачів 18 402,28 грн. Оскільки, відповідач ОСОБА_7 до 03.08.2012 року була зареєстрована та проживала за даною адресою, вона також повинна була сплачувати комунальні послуги за період з 01.01.2010 року по 01.08.2012 року солідарно з іншими мешканцями квартири. Також зазначає, що суд першої інстанції не дав правильної оцінки обставинам справи, оскільки відповідачі надавали недостовірну інформацію стосовно призначення своїх платежів, зазначали, що одночасно здійснювали сплату заборгованості за комунальні послуги згідно рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14.06.2012 року і поточні платежі, що не відповідає дійсності, а також надали платіжки, в яких була відрізана частина у якій зазначено призначення платежу. Крім того, вважає, що позивачем було надано всі належні та допустимі докази на підтвердження наявності у відповідачів заборгованості по утриманню будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2010 року до 01.09.2016 року в сумі 6377,09 грн., а відсутність договорів, укладених в письмовій формі між відповідачами та позивачем про надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території не може бути підставою для звільнення їх, як споживачів, від оплати послуг в повному обсязі. Тому відповідачі зобовязані у повному обсязі оплатити послуги, які фони фактично отримували, не відмовлялись від надання позивачем цих послуг, і доказів їх звернення у встановленому порядку з претензіями щодо неякісного надання житлово комунальних послуг відсутні.

З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог і задовольнити їх у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ЖБК №166 ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідачів заборгованість за надані послуги за теплопостачання та підігрів води, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі користувалися цими послугами, від їх отримання не відмовлялися, а відсутність договору про надання послуг з теплопостачання не є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог. При цьому суд вважав безпідставними вимоги ЖЬК №166 про стягнення коштів, які вже були стягнуті рішенням Сихівського районного суду м. Львова та частини коштів на відшкодування сплачених ЖБК штрафних санкцій, стягнутих рішенням господарського суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ЖБК №166 про стягнення оплати за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, суд першої інстанції виходив з того, що ЖБК, як кооператив, який самостійно забезпечує утримання будинку та прибудинкової території визначаючи розмір внесків (платежів) на утримання будинку і прибудинкової території, повинен виходити з розміру витрат, передбачених кошторисом об»єднання, який повинен затверджуватися загальними зборами, і оскільки кошторис, на підставі якого здійснювалося нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, загальними зборами не затверджувався, представником позивача документально не підтверджено порядок нарахування оплати, відповідачами такі нарахування заперечувалися, вони не погоджувалися зі встановленими кооперативом тарифами по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з довідок з місця проживання про склад сім»ї та встановлено судом, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають та зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_2, у вищевказаній квартирі також проживала і була зареєстрована до 03.08.2012 року ОСОБА_7. Вказана квартира належить до ЖБК №166.

Заперечення щодо позову відповідач ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що тарифи, на підставі яких здійснюється нарахування оплати за утримання будинку та прибудинкової території, не є затверджені в установленому законом порядку, що суперечить ст. ст. 67 Житлового кодексу УРСР, а відтак він та його сім»я не сплачували в повному обсязі кошти за вказану послугу на підставі розрахунків ЖБК №166.

Задовольняючи частково позовні вимоги ЖБК №166 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованості по оплаті за спожиту теплову енергію та підігрів води та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території, суд першої інстанції вірно керувався Законом України "Про житлово-комунальні послуги", положення ст.ст. 322, 526, 610-612, 625 ЦК України, ст.ст. 137, 156, 162, 179 ЖК УРСР, постановами Кабінету Міністрів України "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" від 20.05.2009 року №529 та "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" від 01.06.2011 року №869, Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою КМ України в редакції від 24.01.2006 року №45, а також Законом України "Про кооперацію", а також статутом кооперативу, який є основним правовим документом, що регулює його діяльність. Відповідно до ст. 149 Житлового кодексу УРСР права та обов'язки члена житлово-будівельного кооперативу, а також членів його сім'ї визначаються статутом житлово-будівельного кооперативу.

Відповідно до ст.ст. 67, 162 Житлового кодексу УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

До житлово-комунальних послуг відносяться, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо (ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). На підставі п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про кооперацію" до компетенції загальних зборів членів кооперативу відносяться, зокрема, затвердження статуту кооперативу та внесення до нього змін, прийняття інших рішень, що стосуються діяльності кооперативу; затвердження порядку розподілу доходу кооперативу; визначення розмірів вступного і членського внесків та паїв; визначення розмірів, порядку формування та використання фондів кооперативу; затвердження річного звіту і балансу кооперативу. Рішенням загальних зборів членів кооперативу до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені інші питання діяльності кооперативу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ЖБК №166 про стягнення заборгованості по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території, суд першої інстанції прийшов до такого висновку виходячи з того, що кооперативи, які самостійно (власними силами та/або з залученням на договірній основі інших юридичних та фізичних осіб) забезпечують утримання будинку і прибудинкової території, при визначенні розміру внесків (платежів) на утримання будинку і прибудинкової території повинні виходити з розміру витрат на утримання будинку і прибудинкової території, передбачених кошторисом об'єднання, який відповідно до статті 15 Закону України "Про кооперацію" затверджується загальними зборами. При визначенні складу витрат на утримання будинку і прибудинкової території, які включаються до кошторису ЖБК, слід керуватися Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 №76.

Ні зазначеним Законом, ні іншими законодавчими актами України не передбачено затвердження або погодження органами місцевого самоврядування розмірів внесків та платежів, визначених загальними зборами членів кооперативу, що спростовує твердження відповідача ОСОБА_3 про необхідність затвердження тарифів органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно із ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

А відтак, встановивши під час розгляду справи, що загальними зборами ЖБК №166 не було затверджено кошторис обєднання, на підставі якого здійснюються нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, представник позивача ЖБК №166 ОСОБА_4 не пояснив та документально не підтвердив порядок нарахування витрат на утримання будинку та прибудинкової території, розмір тарифів, їх розрахунок, порядок розрахунку, а відтак, з врахуванням ст. ст.10, 60 ЦПК України, вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованості по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Доводи апеляційної скарги ЖБК №166 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги ЖБК №166 про стягнення з відповідачів заборгованості за теплопостачання та підігрів води, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі користувалися послугами по теплопостачанню та підігріву води, від отримання цих послуг не відмовлялися, і отримання таких не заперечували.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувачем будинку - є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; виконавцем - є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачу відповідно до умов договору; виробником - є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживачем - фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно із ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувач є особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, який, залежно від цивільно-правових угод, може бути споживачем, виконавцем або виробником таких послуг.

У відповідності до ст.7 цього Закону орган місцевого самоврядування має право визначити виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до «Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді», затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25.04.2005 року №60, виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків, коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно (п.1.4).

З матеріалів справи вбачається, що 29.01.2003 року ЖБК №166 укладало з ЛМКП «Львівтеплоенерго» додаткову угоду до договору №3589/А від 14.10.2002 року, також додаткову угоду від 30.09.2014 року про постачання теплової енергії в гарячій воді до будинку №30 на вулиці Хуторівка у м.Львові, строк дії договору до 01.10.2015 року, у відповідності до яких ЛМКП «Львівтеплоенерго», як теплопостачальна організація, забезпечує постачання теплової енергії для опалення в потрібних обсягах в період опалювального сезону, а ЖБК №166, як споживач, зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Таким чином, в силу наведених вище норм закону та укладеного впродовж спірного періоду між ЖБК №166 та ЛМКП «Львівтеплоенерго» договору на постачання теплової енергії до вказаного будинку, саме ЖБК №166 був виконавцем послуг з централізованого постачання теплової енергії до квартир вказаного будинку (обслуговування внутрішньо-будинкової мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання), а ЛМКП «Львівтеплоенерго» - виробником послуг з постачання теплової енергії та, одночасно, виконавцем цих послуг, але лише в частині постачання теплової енергії до будинку, який знаходиться на балансі ЖБК №166, що відповідає положенню п.9 ч.1 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу, а також відповідає наведеній вище нормі ст.19 цього Закону щодо правового статусу балансоутримувача у такому виді правовідносин.

Всупереч вищенаведеним нормам, зокрема ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідачі не виконуючи обовязки по оплаті наданих послуг з теплопостачання за період з 01.08.2012 р. по 01.10.2012 року, допустили заборгованість, що підтверджується представленим позивачем суду розрахунком заборгованості за послуги з теплопостачання та гаряче водопостачання.

Нарахування плати за послуги з централізованого опалення у м.Львові здійснювались на підставі відповідних рішень виконавчого комітету Львівської міської ради, які є чинними.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вважав безпідставними доводи відповідачів щодо неправомірного нарахування оплати за послуги з централізованого опалення, оскільки такі відповідачам надавалися, ними отримувалися, і від їх отримання відповідачі не відмовлялися.

З врахуванням положень ст. ст. 19, п.1 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд першої інстанції вірно не взяв до уваги покликання відповідача ОСОБА_3 на те, що між сторонами не існувало договірних відносин, на підставі яких здійснювались нарахування за послуги з центрального опалення, а відтак, несплата таких, на думку відповідачів, є правомірною, оскільки законодавством передбачений двосторонній обовязок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у звязку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. А тому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідачів, як споживачів від оплати у повному обсязі послуг, які ними отримувалися.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13, який підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, про те що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

А відтак, встановивши надання відповідачам послуг з централізованого опалення, те, що останні ними користувалися, чого не заперечували, від їх отримання не відмовлялась, доказів надання зазначених послуг іншими постачальниками, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідачі ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надали, тобто, між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надається ця послуга, суд першої інстанції правомірно вважав підставною вимогу ЖЬК №166 про стягнення із відповідачів заборгованості по оплаті за теплопостачання та підігрів води.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення цієї позовної вимоги з врахуванням того, що частина заборгованості в розмірі 3283.38 грн., яку просив стягнути ЖБК №166 була стягнута рішенням Сихівського районного суду м. Львова, а вимога про стягнення 1706.66 грн. частини штрафу, стягнутого з ЖБК №166 рішенням Господарського суду Львівської області, не ґрунтується на вимогах закону.

Суд першої інстанції, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_7 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2 до 03.08.2012 р. та отримувала надані послуги лише за період з 01.01.2010 р. по 03.08.2012 р., стягнув солідарно з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь позивача заборгованість за спожиту теплову енергію та підігрів води за період з 01.01.2010 року по 01.08.2012 року в сумі 4 096,97 грн., а за період з 01.08.2012 року по 01.10.2015 року стягнув солідарно заборгованість в сумі 2 938,18 грн. з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки з наявних в матеріалах справи довідок про нарахування і оплату по теплопостачанню і гарячій воді ЖБК №166, а також рахунків на сплату платежів за комунальні послуги, вбачається, що відповідачі періодично сплачували за дані послуги, чим визнавали борг, а тому в силу ст.264 ЦК України строк позовної давності не є пропущеним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ЖБК №116 та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Житлово будівельного кооперативу № 166 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2