Справа № 500/3823/16-ц
Провадження № 2/500/710/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді: Грубіян Л.І.
при секретарі: Івановій Л.П.,
за участю позивача: ОСОБА_1
представника позивача: ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та відшкодування матеріальної шкоди,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яким просила виселити ОСОБА_4 з будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Крилова, 99, а також стягнути солідарно з відповідачів на її користь матеріальну шкоду в розмірі 45 000 гривень та судовий збір в розмірі 1109 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач являється власником житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Крилова, б.99 в зазначеному будинку ніхто не проживав. Також, ОСОБА_1 являється власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл вул. Спортивна, б. 59, а власником 1/2 частини вказаного будинку являється ОСОБА_5. Відповідач по справі ОСОБА_3 являється донькою позивача, а також з дня свого народження по 17.08.2012 року ОСОБА_3 проживала разом із позивачем за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл вул. Спортивна, б. 59. Відповідач ОСОБА_4 являється сином ОСОБА_3, та, відповідно, онуком ОСОБА_1 17.08.2012 року після конфлікту між сторонами, відповідач ОСОБА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_4 переїхали жити до житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Крилова, б. 99, який на праві власності належить ОСОБА_1, при цьому дозволу на переїзд до зазначеного житлового будинку позивач ОСОБА_1 не давала. Як вказано позивачем в позові, зазначеними діями відповідачі порушили її право власності. Крім цього, як зазначила позивач, зазначений будинок вона могла б здавати в оренду та отримувати дохід. Таким чином, вважає, що необхідно стягнути солідарно з відповідачів на її користь матеріальну шкоду за сорок 5 (п'ять) місяців в розмірі 45 000 гривень, виходячи із розрахунку 1000 гривень за місяць проживання.
У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі.
Відповідачі в судове засідання не зявились, заяв клопотань про відкладення справи не надали.
Вислухавши пояснення сторіни, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно адресної довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування фізичної особи від 21.07.2016 року, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 59 (а.с.52).
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.07.2013 року у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Ізмаїльський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання втратившими право користування житлом, а саме жилим будинком розташованим за адресою Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Спортивна, б. 59 у звязку з вибуттям на інше постійне проживання було відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позову було те, що позивачі не надали жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачі добровільно змінили місце свого проживання, переїхавши до будинку по вул. Крилова, б.99 в м.Ізмаїлі та судом встановлено, що вказаний будинок є для них постійним місцем проживання (а.с.37-38).

Крім цього, вказаним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.03.2013 року було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 все життя проживали та зареєстровані у будинку, розташованому за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Спортивна, б. 59 (а.с.37-38).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.10.2013р. вказане рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.07.2013 року залишено без змін.

Також, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.11.2014 року задоволенол частково позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та виселення. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_6 в здійсненні права власності на житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Крилова, б. 99 та вирішено виселити ОСОБА_3 з житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Крилова, б. 99 (а.с.17-18).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19.08.2015 р. вказане рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.11.2014 року залишено без змін (а.с.21 а).

Як визначено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному громадянину гарантується право на недоторканість житла.

Частиною 5 ст.9 ЖК України передбачено, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 116 ЖК України осіб які самоправно, зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно із ст.ст. 150, 156 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати , укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Звертаючись до суду з позовом, свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що дозволу на вселення відповідача ОСОБА_4 у вищевказаний будинок вона як власник майна не надавала, відповідач здійснює їй перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Крилова, б. 99.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, судом встановлено, що постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_4 є будинок розташований за адресою: м. Ізмаїл, вул. Спортивна, б. 59, в якому він проживав все життя та переїхав жити разом із матір'ю у будинок № 99 по вул. Крилова м.Ізмаїла не з власної волі, а в звязку з неприязними стосунками з бабусею ОСОБА_1 та постійними конфліктами.

Позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона не надавала дозволу своєму онуку ОСОБА_4 на вселення у будинок № 99 по вул. Крилова м Ізмаїла.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення підлягає задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Позивач в позовній заяві посилається на ч.1 ст.390 ЦК України, в якій зазначено, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Згідно вказаної статті відповідачі не є набувачами майна, та не надано доказів, що вони мали будь-який дохід внаслідок незаконного користування майном(будинком).

За приписами ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.59, ч.4 ст.60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені повними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що позивачем не доведено, що відповідачі одержали або могли б одержати дохід, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 84, 88, 213-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення та відшкодування матеріальної шкоди, задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Крилова, б. 99.

Стягнути з ОСОБА_4 (паспорт серії КМ 428242, виданого 14.12.2006 р. Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області) на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, судовий збір у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_7