УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Кафідової О.В., Ткачука О.С.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь борг за договором позики в сумі 43000 грн.

Позов мотивовано тим, що 1 листопада 2014 року до позивача звернулася ОСОБА_5 з проханням позичити їй кошти у розмірі 43000 грн терміном на 1 місяць, тобто до 1 грудня 2014 року. Про отримання грошей та зобов'язання їх повернути ОСОБА_5 надала розписку, яку власноручно написала у присутності позивача та його дружини. Разом з тим, після обумовленого між ними терміну повернення боргу, відповідач боргу не повернула, зустрічей уникає, про причини не повернення боргу не повідомила, у зв'язку із чим, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 12 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 43000 грн боргу за договором позики від 1 листопада 2014 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача боргу за договором позики, у зв'язку із чим, обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та вирішив спір по суті.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 листопада 2014 року відповідач ОСОБА_5 написала розписку, згідно якої зобов'язувалася повернути позивачу ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 43000 грн через 30 днів.

У грудні 2015 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що в обумовлений термін відповідач ОСОБА_5 борг не повернула, в зв'язку із чим просив стягнути з неї зазначену в розписці суму боргу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 посилалася на те, що гроші у позивача ОСОБА_4 не брала.

При цьому, не заперечувала факт написання нею розписки позивачу в листопаді 2014 року, копія якої ним надана до суду при подачі позовної заяви. Відповідач підтвердила, що власноручно написала розписку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивачем, оскільки вважав, що дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме ксерокопією розписки, оригінал якої знаходиться безпосередньо у позивача, судом встановлено, що дата отримання коштів взагалі відсутня, а дата написання розписки не конкретна і не зрозуміла.

Перевіряючи в апеляційному порядку рішення місцевого суду на предмет законності і обґрунтованості, апеляційний суд правильно вважав безпідставними вищевказані висновки суду та необґрунтованою відмову у задоволенні позову, з урахуванням наступного.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6- 63цс13 від 18 вересня 2013 року та № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Встановивши обставини щодо написання розписки відповідачем про отримання у борг коштів у позивача, факт не повернення цих коштів у визначений у розписці строк, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вищевказаних норм матеріального права та правової позиції Верховного Суду України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача борг за договором позики.

При цьому, апеляційний суд, перевірив заперечення відповідача проти позову та відхиляючи їх, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_5 не було доведено, що розписка нею написана під тиском та погрозами позивача, а також не надано доказів того, що вона зверталась до суду з вимогою про оспорювання даного договору позики з тих підстав, що нею не отримувались кошти від позивача в сумі 43000 грн, а розписка написана під тиском позивача.

Встановивши фактичні обставини справи та правильно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
О.В. Кафідова
О.С. Ткачук