Справа 206/4713/17
Провадження 2/206/1213/17
"28" вересня 2017 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря Говтви Л.Ю.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа: ОСОБА_3 про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -
Позивач в судове засідання не зявилась. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідачі (представники відповідачів) та третя особа в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду повідомлялись. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
30.06.2017 позивач звернулась до ДМР з зазначеним вище клопотанням повторно (а.с. 26). В той же час, будь-яких рішень про задоволення або відмову зазначених вище клопотань, за результатами їх розгляду, на час розгляду справи до суду не надано.
28.09.2016 рішенням ДМР № 83/14 рішення ДМР № 82/56 від 29.10.2014 щодо надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту та рішення ДМР № 83/56 від 29.10.2014 щодо надання ОСОБА_6 дозволу на розробку проекту, визнано такими, що втратили чинність (а.с. 37).
Дані спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.
Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності, вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить - передача, надання, вилучення, викуп земельних ділянок.
Водночас, ст.ст. 3 та 19 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Зокрема, ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності, в тому числі, за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності.
Відповідно до ст. 791 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
Частиною 1 ст. 122 ЗК України, передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Частинами 6 та 10, 14 наведеної вище статті встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішується відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Стаття 59 Закону передбачає, що міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Зі змісту наведених вище норм закону, з урахування загальних принципів земельного законодавства, вбачається, що держава гарантує кожній особі, яка маючи право на отримання у користування чи власність земельної ділянки, виявила на це бажання, її отримання в кінцевому результаті, за умови наявності вільних земельних ділянок, дотримання їх норм та встановленого для цього порядку, а також не порушення прав інших осіб. Такий підхід, передбачає рівність прав всіх громадян, та забезпечується шляхом справедливого та об'єктивного розгляду таких питань органами уповноваженими на передачу земельних ділянок у власність чи користування.
Крім того, суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19 ст. 155 КУ, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, 10 ст. 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 10 ст. 59 Закону № 280/97 ВР передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в суворому порядку. У п. 5 даного рішення Конституційний Суд України зазначив, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.
Слід врахувати Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.
Також необхідно звернути увагу, що із змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».
Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Так, Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Враховуючи встановлені обставини, наведені вище норми, суд приходить до обґрунтованого висновку про порушення з боку ДМР строку та порядку розгляду клопотання позивача щодо надання земельної ділянки у користування, що виразилось у бездіяльності ДМР, в той час як чинним законодавством чітко передбачений строк розгляду такого звернення (два тижні, за умови відсутності необхідності проведення додаткових експертиз), та вичерпний перелік рішень, що можуть бути прийнятий за відповідним зверненням (задовольнити, відмовити), що з огляду на викладені обставини, які встановлені судом, беззаперечно порушили права і законний інтерес позивача.

В той же час, п. 14 ст. 123 ЗК України передбачає, в тому числі, можливість компетентного органу залишити подане клопотання про надання земельної ділянки у користування без розгляду, також дана стаття презюмує можливість оскарження такого рішення/бездіяльності органу до суду.

При цьому, суд наголошує, що ЄСПЛ в своєму рішенні по справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 вказав, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовніший спосіб.

У справі «ОСОБА_7 Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

В силу ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади автономної Республіки Крим, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, відсутність письмового рішення відповідача/ДМР, прийнятого у передбачений чинним законодавством строк, стосовного ініційованого позивачем питання, про задоволення та/або відмову, позбавило позивача у розумні/адекватні строки, без затримки домогтись вирішення питання, що стосувалось безпосередньо її законного інтересу, що є неприпустимим з боку держави.

В той же час, відсутність такого рішення з боку ДМР передувало прийняттю послідуючих рішень стосовно спірної земельної ділянки, що з урахування встановлених обставин у справі підлягають скасуванню.

Верховний Суд України неодноразово зазначав, що «у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне» (постанови Верховного Суду України від 26.10.2016 р. у справі № 1716/3939/2012, від 09.02.2016 у справі № 0870/562/12).

Ця ж позиція Верховного Суду застосовується і у випадках, коли власник (користувач) земельної ділянки оскаржує рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі (постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 816/4339/14, від 30.03.2016 у справі № 372/1348/14-а, від 01.03.2016 у справі 2а/2470/2635/12, від 25.10.2016 у справі № 2А-6625/12/1370).

Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи відсутність будь-якого письмового рішення ДМР про розгляд питання щодо передачі у користування спірної земельної ділянки позивачу, суд приходить до висновку про необхідність відновити порушене право позивача, шляхом визнання незаконним та скасувати рішення ДМР № 83/14 від 28.09.2016 про визнання таким, що втратили чинність рішення ДМР № 82/56 від 29.10.2014 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, в частині прийнятого рішення відносно ОСОБА_2, скасувати рішення ДМР № 83/19 від 13.04.2017 про передачу земельної ділянки ОСОБА_3, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 запису права власності на спірну земельну ділянку, та зобовязати ДМР на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки ОСОБА_2

При цьому суд звертає увагу, що визнання незаконним та скасування рішення ДМР № 83/14 від 28.09.2016 підлягає задоволенню лише в частині, яка стосується безпосередньо позивача ОСОБА_2, оскільки скасування рішення вцілому призведе до порушення прав та інтересів інших осіб, відносно яких таке рішення було прийнято у тому числі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, судові витрати понесені позивачем відшкодовуються у відповідності до задоволених вимог, в звязку із чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2240 = (640 (сума судового збору за вимогу немайнового характеру) х 4 (4 вимоги немайнового характеру) 320 (640/2=320 частково задоволена вимога судом), що відповідає кількості задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 13, 19, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 21 ЦК України, ст. ст. 12, 791, 81, 116, 121, 122, 123 ЗК України, ст.ст. 3, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224, 225 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Дніпропетровської (Дніпровської) міської ради № 83/14 від 28.09.2016 «Про втрату чинності рішень міської ради від 29.10.2014 № 83/56, від 29.10.2014 № 82/56 стосовно надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) по вул. Лелечій (Самарський район)» в частині визнання таким, що втратило чинності рішення Дніпропетровської міської ради № 82/56 від 29.10.2014 «Про надання гр. ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель в споруд (присадибна ділянка) по вул. Лелечій у районі буд. 9 (Самарський район)».

Скасувати рішення Дніпропетровської міської ради № 83/19 від 13.04.2017 «Про передачу земельної ділянки по вул. Лелечій у районі буд. 9 (Самарський район) у власність гр. ОСОБА_3, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :09:455:0285, реєстровий номер обєкта нерухомого майна 101, номер запису права власності 20495093.

Зобовязати Дніпровську (Дніпропетровську) міську раду на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки по вул. Лелечій у районі буд. 9 (Самарський район) ОСОБА_2, для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Стягнути з Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір 2240,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак