АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/88/17 Головуючий 1 інст. - Саркісян О.А.
Справа № 644/8241/15-ц
Категорія : спадкові Доповідач - Швецова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Швецової Л.А.

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Наталя Вікторівна про визнання недійсним заповіту, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В. про визнання недійсним заповіту.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що її батьку ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності належала ? частина житлового будинку по АДРЕСА_1). Після смерті її батька відкрилася спадщина на вказане майно. Вона та відповідач є спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх батька. Проте, як стало відомо, 08 грудня 2014 року батько склав заповіт, за яким усе своє майно заповів сину, ОСОБА_2 Вважає заповіт недійсним, оскільки під час його підписання не були дотримані вимоги закону щодо підписання та посвідчення заповіту, в ньому не відображене вільне волевиявлення ОСОБА_4 Крім того, за станом здоров'я батько не міг сам прочитати і підписати заповіт; на момент посвідчення заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Тому, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Наталією Вікторівною 08 грудня 2014 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким просить задовольнити її позовні вимоги, а саме, визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. 08 грудня 2014 року з підстав того, що батько в момент посвідчення заповіту не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що її батько не мав наміру складати заповіт на користь відповідача, він його не читав та не підписував, тому, відповідач скориставшись безпорадним та хворим станом батька, організував незаконне посвідчення заповіту.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що нотаріусом при посвідченні заповіту були дотримані всі вимоги законодавства та щодо форми та порядку його посвідчення та ОСОБА_4 діючи вільно та відповідно до своєї внутрішньої волі вчинив заповіт.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

За змістом ст.202 ЦК України (поняття і види правочинів) заповіт належить до односторонніх правочинів, і на нього поширюються положення глави 16 ЦК України "Правочини", в тому числі щодо наслідків недодержання сторонами вимог закону при вчиненні правочинів.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивачка є донькою ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 1997 року ОСОБА_4 належало на праві власності ? частина житлового будинку по АДРЕСА_1) (а.с.29).

За заповітом від 08 грудня 2014 року ОСОБА_4 все своє майно заповів своєму сину ОСОБА_2 (а.с.30).

Відповідно до ст.1233, 1234, 1247 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем абз.2 ч.2 ст.1247 ЦК України.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу, яка встановлює, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами. Визначеними у ст..1251-1252 ЦК України.

Згідно ст..1248, 1253,1255 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно, або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому випадку заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо сам заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіт має відбуватись при свідках у відповідності до ст..1253 ЦК. На бажання заповідача заповіт може бути посвідчений при свідках, а у випадках, передбачених абзацом 3 ч.2 ст.1248 і ст..1252 цього Кодексу присутність не менше як двох свідків є обов'язковою, причому свідками не можуть бути спадкоємці за заповітом та члени сім'ї і родичі спадкоємців за заповітом. Нотаріус, свідки , а також особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту.

Зі змісту заповіту вбачається, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не може сам прочитати і підписати текст заповіту, за його дорученням заповіт було підписано ОСОБА_7 в присутності заповідача та двох свідків, що було посвідчено нотаріусом із зазначенням причин, з яких текст заповіту не міг підписати ОСОБА_4, які зачитали заповіт уголос та поставили свої підписи на ньому.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми - він викладений у вигляді письмового документу, підписаний за дорученням заповідача іншою особою у присутності нотаріуса та свідків, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з'ясував його дійсну волю щодо розпорядження його майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовність всіх необхідних у даному процесі дій, і позивачем не доведено таких порушень даного процесу, які б вели до недійсності заповіту.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Посилання позивачки на вплив з боку відповідача на волевиявлення заповідача, - не враховується колегією суддів, оскільки не встановлено таких фактів, і позивачем не доведено таких обставин, які б вплинули на волевиявлення заповідача і могли б бути визнані як підстави для визнання заповіту недійсним.

Щодо доводів апелянта про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача та вказані обставини позивачем не доведені належними та допустимими доказами.

Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач відмовилась від призначення відповідної судової експертизи.

При апеляційному розгляду ОСОБА_1 було заявлено клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Проте двічі матеріали справи були повернуті суду без виконання з огляду на відсутність відомостей про звернення ОСОБА_4 за медичною допомогою до психіатра за місцем проживання та відповідної медичної документації.

При цьому дані про такі звернення ОСОБА_1 до психоневрологічного диспансеру судовим розглядом не встановлені.

Підставою для визнання заповіту, як і іншого правочину недійсним на підставі ст..225, ч.2 ст.1257 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (Постанова Верховного Суду України від 29.02.2012 №6-9цс12).

Відповідних обставин позивачем не доведено.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Л.А.Швецова

Судді: А.В.Котелевець

Р.М.Піддубний