АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5062/17 Справа № 188/16/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 03 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики оформлений в формі боргової розписки, згідно якої відповідач зобовязався повернути позивачу 36800,00 грн. до 03 листопада 2015 року. Проте, свої зобовязання ОСОБА_2 не виконує та борг не повертає.

У звязку з чим, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 36800,00 грн., 3% річних від заборгованості станом на момент ухвалення рішення та 8000,00 грн. моральної шкоди.

Заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики на загальну суму в розмірі 37150,86 грн., з яких: 36800,00 грн. заборгованість за договором; 350,86 грн. 3% річних.

Також, вказаним рішенням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто 600,00 грн. судових витрат за розміщення оголошення в газеті про виклик до суду та 551,30 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Відповідно до 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві така ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 03 листопада 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 в позику грошові кошти в розмірі 36800,00 грн., якій зобовязався повернути до 03 листопада 2015 року.

Положеннями ст. ст. 509, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ( передати майно) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою, в свою чергу, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України та виходив із того, що станом на момент звернення позивача, ОСОБА_2 в добровільному порядку свій борг не виконав, і не виконує чим спричинює матеріальних збитків позивачу, тож вимоги про стягнення заборгованості за договором позики із врахуванням 3% річних є належним чином доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне зясування фактичних обставин справи, зокрема, щодо сплати відповідачем коштів в розмірі 52000,00 грн. і відсутності боргових зобовязань перед ОСОБА_3 за спірною борговою розпискою.

Однак, колегія суддів не погоджується із таким доводом апелянта, оскільки, по-перше, незрозумілим є сума в розмірі 52000,00 грн., в той час як розписка від 03 листопада 2014 року складена апелянтом власноруч на суму в розмірі лише 38600,00 грн. Посилання апелянта на ту обставину, що сума 52000 грн. складається з боргу за двома розписками, в тому числі і за розпискою від 03 листопада 2014 року нічим обєктивно не підтверджені. До апеляційної скарги відповідачем не було надано жодних належних в розумінні положень ст. ст. 57-60 ЦПК України доказів на підтвердження таких доводів.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_5