Справа № 530/621/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

06.10.2017 року м. Зіньків

Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Демянченка С.М., секретарі Тараненко Т.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права на право, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права на право.

З позову ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 ( прізвище до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_4 народилася 10.03.1946 року в селі Саранчівка Зіньківського району Полтавської області і її батьками є ОСОБА_3 та Кузьма. ОСОБА_3 в період з 1955 року по 1974 року постійно працювала в КСП імені Калініна, що в селі Пишненки, Зіньківського району Полтавської області, прийнята в члени колгоспу з січня 1966 року (протокол №1 загальних зборів від 18 січня 1966 року). З членів колгоспу ОСОБА_3 не виключалася. ОСОБА_3 помилково не була внесена до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, що додається до державного акта від 13.11.1995 року на право колективної власності на землю при реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства імені Калініна, тому їй не було видано державний акт на право власності на земельну частку (пай) розміром 4,80 умовних кадастрових гектарах та не було виділено земельну частку (пай) в натурі. ОСОБА_3 померла 16 грудня 2003 року. За життя ОСОБА_3, як член колективного сільськогосподарського підприємства імені Шевченка мала право на земельну частку (пай) розміром 4,80 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). З урахуванням того, що ОСОБА_3, помилково не була внесена до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, що додається до державного акта від 13.11.1995 року на право колективної власності на землю при реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства імені Калініна, тому їй за життя не було видано державний акт на право власності на земельну частку (пай) розміром 4,80 умовних кадастрових гектарах та не було виділено земельну частку (пай) в натурі, тому ОСОБА_1 не може оформити спадщину на вказану земельну частку (пай). Враховуючи вищевикладене позивач просить суд внести ОСОБА_3 до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, що додається до державного акту від 13.11.1995 року на право колективної власності на землю при реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства імені Калініна. Визнати за ОСОБА_1 право на право на земельну частку пай в колективній власності колишнього КСП ім.Калініна, розміром 4.80 умовних кадастрових гектари у порядку спадкування та зобовязати ОСОБА_2 сільську раду Зіньківського району Полтавської області виділити ОСОБА_1 із земель запасу земельну частку пай розміром 4.80 умовних кадастрових гектари та виготовити її викопіювання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_5А підтримав заявлені позовні вимоги позивача в повному обсязі, позивач ОСОБА_1 в судові засідання не зявилась, належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи за відсутності представника та зазначив, що ОСОБА_3 не була внесена до списку членів КСП ім.Калініна на розпаювання, сертифікат на право на земельну частку пай на її імя не видавався. Вільних земельних ділянок для виділення ОСОБА_1 немає.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_5 дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК).

Відповідно ст.213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст.2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_4 народилася 10.03.1946 року в селі Саранчівка Зіньківського району Полтавської області і її батьками є ОСОБА_3 та Кузьма ( а.с.5,7). ОСОБА_3 померла 16.12.2003 року в селі Малі Будища Зіньківського району Полтавської області ( а.с.8). З архівної довідки від 16.01.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 працювала в колгоспі ім. Калініна Зіньківського району Полтавської області з 1955 року по 1974 рік та мала вихододні. Прийнята в члени колгоспу з січня місяця 1966 року ( протокол № 1 загальних зборів колгоспу від 18.01.1966 року). Виключення з членів колгоспу в книгах обліку трудового стажу не значиться ( а.с.11-12). З довідки ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 14.02.2017 року вбачається, що відповідно до запису в будинковій книзі за період з 29.01.1979 року по 31.12.2007 року за № 32 по селі Тимченки Зіньківського району Полтавської області громадянка ОСОБА_3, інвалід ІІ групи вибула з села Тимченки Зіньківського району Полтавської області 05.10.1979 року ( а.с.14). ОСОБА_3 на день смерті 16.12.2003 року була зареєстрована з 15.05.1981 року та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 і разом з нею проживали та були зареєстровані ОСОБА_6,який помер 20.07.2006 року. ОСОБА_3 була інвалідом ІІ групи загального захворювання (а.с.15). З листа відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області вбачається, що державний акт на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству ім.Калініна ( с. Пишненки Зіньківського району Полтавської області ) серія ПЛ № 13 виданий 13.11.1995 року відповідно до рішення пятої сесії двадцять другого скликання ОСОБА_2 сільської ради народних депутатів від 09.06.1995 року. Перевіривши список громадян членів КСП, який є додатком 1 до державного акту серія ПЛ №13 громадянка ОСОБА_3 в списку не значиться ( а.с.16).

Відповідно до Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 8 травня 1995 року № 720/95, паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сількогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Тобто, право на земельну частку (пай) та на отримання сертифіката на нього пов'язувалось з включенням до списку до державного акту. Однак, не включення особи до даного списку у випадку, якщо вона є членом КСП на час передачі землі у колективну власність, не є підставою для позбавлення її права на земельну частку.

Про паювання земель та не включення ОСОБА_3 до списку громадян-членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) було відомо на час проведення процедури розпаювання, зокрема з моменту проведення звітно-виборчих зборів КСП Калініна , коли були затверджені списки осіб, що мають право на земельні паї, оскільки це було обставиною, відомою широкому колу осіб. З цього часу у позивача виникло право ставити питання щодо обґрунтованості не включення її до даного списку.

В межах строку, визначеного ст.71 ЦК України в редакції 1963 року, ОСОБА_3для реалізації права на отримання земельної частки (паю) особисто чи через своїх представників не зверталася.

Після смерті 16.12.2003 року ОСОБА_3 спадщину відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року прийняла позивач, дочка померлої ОСОБА_3

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно зі ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Пунктом 11 Постанови від 30.05.2008 р. № 7 Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач, відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, являлася спадкоємицею після померлої 16.12.2003 року ОСОБА_3 Діями, що свідчать про прийняття спадщини, відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, а також подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з довідки Малобудищанської сільської ради ОСОБА_3 на день смерті 16.12.2003 року була зареєстрована та проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 і разом з нею проживали та були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_6, який помер 20.07.2006 року, свідоцтво про право на спадщину після померлої 16.12.2003 року ОСОБА_3 позивачу не видавалось (а.с.15,56), тобто позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом управління і володіння спадковим майном, вказана вище земельна частка (пай) до складу спадкового майна не входила, право на земельну частку (пай) ОСОБА_3 припинилось її смертю тобто16.12.2003 року, а тому суд не вбачає порушення суб'єктивного права, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, а тому, вимоги позивача не підлягають задоволенню, в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись Указом Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, п. 11 Постанови від 30.05.2008 р. № 7 Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування"ст.ст. 75,76,549 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року ),71,181,182,331,1218 ЦК України ( в ред. 2003 року),ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-61,73, 88, 212-223 ЦПК України( в редакції 2003 року), суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Зіньківського району Полтавської області про внесення ОСОБА_3 до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, що додається до державного акту від 13.11.1995 року на право колективної власності на землю при реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства імені Калініна, визнання за ОСОБА_1 право на право на земельну частку пай в колективній власності колишнього КСП ім.Калініна, розміром 4.80 умовних кадастрових гектарів у порядку спадкування та зобовязати ОСОБА_2 сільську раду Зіньківського району Полтавської області виділити ОСОБА_1 із земель запасу земельну частку пай розміром 4.80 умовних кадастрових гектарів та виготовити її викопіювання - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст виготовлено 06.10.2017 року.

Суддя -