Справа № 372/2796/16-ц Головуючий у І інстанції Висоцька Г. В.
Провадження № 22-ц/780/3056/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 25.09.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

25 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Мельника Я.С., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря: Воробей В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком та зняття її з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

18.10.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свій позов позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку №10 по вулиці Золотоворітській в селі Підгірці Обухівського району Київської області. В зазначеному будинку зареєстрований з січня 2011 року відповідач ОСОБА_3, на його прохання та з дозволу позивача, як тимчасовий мешканець. При реєстрації ОСОБА_3 у будинок, між позивачем та відповідачем не укладались договори оренди чи угоди про безоплатне користування майном, чи будь-які інші правочини, які б надавали йому право проживати у будинку без згоди позивача. Відповідач є повнолітньою дієздатною особою, та не є її утриманцем. Між сторонами немає зареєстрованого шлюбу. Відповідач не є членом сімї і не є співвласником будинку. Однак сам по собі факт проживання ОСОБА_3, на думку позивача, у будинку та наявність спільної дитини, ще не робить позивача і відповідача сімєю. Протягом останніх двох років відповідач у спірному будинку не проживає, залишивши його в жовтні 2014 року із власної ініціативи. Всі «послуги» відповідача щодо обслуговування будинку «за рахунок його праці» оплачувались відповідачу як особі, що виконує роботу за замовленням замовника-власника. Відповідач ніколи не ніс витрати з утримання цього будинку з моменту введення його в експлуатацію в 2009 році і по сьогодні; відповідач ніколи не виділяв кошти для формування бюджету «сімї», не вів спільне господарство із позивачем. Факт реєстрації ОСОБА_3 у будинку ОСОБА_2 не може бути достатньою підставою для збереження за ним права користування житлом, якщо власник такого житла заперечує проти цього.

Просила визнання особу ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку

В листопаді 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 .В, в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом вселення. В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що він проживав разом з відповідачкою однією сім'єю з липня 2004 року без реєстрації шлюбу та мають спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Впродовж 2005-2008 років позивач та відповідач сумісними зусиллями та за рахунок спільних коштів збудували житловий будинок №10 по вулиці Золотоворітській в селі Підгірці Обухівського району Київської області, що був введений в експлуатацію в 2010 році та зареєстрований на праві власності за відповідачем ОСОБА_5 з моменту введення будинку в експлуатацію по червень 2015 року він разом з відповідачем почав проживати у вищевказаному будинку та зареєстрований в ньому, як член сімї. З листопада 2014 року сімейні стосунки між позивачем та відповідачем за зустрічним позовом погіршились, а з червня 2015 року відповідач перестала впускати позивача до вищевказаного будинку, в якому знаходяться його особисті речі і заощадження та почала чинити перешкоди у спілкуванні зі спільною дитиною. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що житловий будинок №10 по вулиці Золотоворітській в селі Підгірці Обухівського району Київської області є спільною сумісною власністю його та відповідача, а оскільки він є співвласником будинку то має право на здійснення користування та розпорядження вищевказаним будинком. Відповідач зазначає, що він ніколи не виїжджав із будинку добровільно, а факт його не проживання там носить вимушений характер, так як позивач ОСОБА_2 створює йому перешкоди для вселення.

Просив усунути йому перешкоди в користуванні будинком №10 по вулиці Золотоворітській в селі Підгірці Обухівського району Київської області шляхом вселення його до даного будинку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року в задоволені позовних вимогах ОСОБА_2 відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 житловим будинком загальною площею 660, 8 кв. м., житлової площею 102 кв. м., який знаходиться за адресою: вул. Золотоворітська, 10, котеджне містечко «Золоті ворота», село Підгірці Обухівського району Київської області, шляхом вселення його до даного будинку.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в задовольнити її позовні вимоги, а в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок №10 по вулиці Золотоворітській в котеджному містечку «Золоті Ворота» села Підгірці Обухівського району Київської області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.11.2009 року (а.с. 13).

Відповідно до довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 10.10.2016 року в будинку №10 по вулиці Золотоворітській в селі Підгірці Обухівського району Київської області зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 (а. с. 24).

Також встановлено, що ОСОБА_2 заперечує факту сумісного проживання з ОСОБА_3 однією сімєю в будь-який проміжок часу, наголошуючи на тому, що він є лише батьком її дитини сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а зареєстрований за її згодою у спірному житловому приміщенні, як тимчасовий мешканець.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи ОСОБА_2 в її позові при цьому задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_3, та ОСОБА_2, склались сімейні відносини і на ОСОБА_3, як на колишнього члена сім*ї поширюється дія ст. 405 ЦК України про збереження за колишніми членами сімї права користування будинком» протягом 1 (одного) року з моменту відїзду з будинку зазначивши, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_3 перешкоди у вселенні з літа 2015 року, а тому, ОСОБА_3 право користування будинком не втратив (незважаючи на його виїзд з будинку та не проживання у будинку понад 2 роки) та підлягає вселенню. Натомість суд першої інстанції з посиланням на свідчення свідків ОСОБА_3, зокрема ОСОБА_7 (його близького приятеля) та Олійникової JI.B. (остання визнала, що з ОСОБА_2 неприязні стосунки та вона є близькою подругою ОСОБА_3Ю.), що вимагає критичного ставлення до їх свідчень) та базуючись на їх припущеннях (які виразились у словах цих свідків про те, що вони «сприймали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловіка і жінку» «шлюб яких розпався» всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України «встановив» наявність сімї та присвоїв ОСОБА_3Ю статус «колишнього члена сімї».

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі не може погодитися з наступних підстав:

Так, суд першої інстанції, обґрунтовуючи статус ОСОБА_3, як члена сімї ОСОБА_2, послався на копію памятки таїнства подружжя (а.с. 177) та виписку з домової книги про зняття його з реєстрації по вул. Драйзера у м. Києві.

Згідно до вимог ст. 21СК України, релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.»

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надати суду докази, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції задовольняючи зустрічні вимоги ОСОБА_3 послався на «сукупність доказів», що «ОСОБА_3 набув сервітутне право користування спірним будинком за фактом набуття статусу члена сімї ОСОБА_2 на підставі спільного проживання та ведення спільного господарства».

Однак, колегія суддів не погоджується з даним посиланням так, як дана обставина «членства» повністю спростовується матеріалами справи, зокрема - письмовими доказами, які однозначно свідчать, що ОСОБА_3 вселився у будинок в 2011 році не в якості члена сімї, та повною відсутністю в матеріалах справи доказів «спільного господарства» сторін, хоча цей факт мав доводити саме ОСОБА_3, оскільки він заявляє про своє «членство» у сімї ОСОБА_2, а ОСОБА_2 говорить про те, що вона є одноосібним власником будинку та саме вона несе «тягар» утримання власності - без участі ОСОБА_3Ю у будь-яких витратах, та ОСОБА_3 є виключно батьком її дитини, і ніякої сімї у них не склалося.

Таким чином, колегія суддів звертає свою увагу на те, що суд першої інстанції без доказів по справі, на підставі лише самих пояснень ОСОБА_3, показань свідків визнав ОСОБА_3 «членом» сімї ОСОБА_2, та застосував без достатніх правових підстав норми ст. 405 ЦК України, яка регулює виключно взаємовідносини власника та членів сімї власника.

Крім того, бездоказовими є твердження суду першої інстанції, про те, що в 2015 році ОСОБА_3 не пускала охорона до котеджного містечка за письмовим розпорядженням ОСОБА_2 і начебто на підставі рішення суду, що не набрало законної сили (від 24.09.2015 р.). Тим самим дані перешкоди визнається судом поважною причиною непроживання ОСОБА_3 у будинку понад 2 роки на думку колегії судів є необгрунтованим та дивним, з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних заяв охороні від ОСОБА_2, та не містять також жодного рішення суду з літа 2015 року, яке б ОСОБА_2 навіть теоретично могла надати охороні.

Колегія суддів, вирішуючи питання про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення ОСОБА_3, виходить з того, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Разом з тим відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Позивачка ж обґрунтовувала свої вимоги лише тим, що вона є власником спірного житлового будинку, без попереднього вирішення у встановленому законом порядку питання щодо того, чи втратив відповідач право користування цим житловим приміщенням, оскільки по справі встановлено, що відповідач вселився зі зголи власника ОСОБА_2 і проживав у ньому вже протягом тривалого проміжку часу.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення задоволенню не підлягають, оскільки останній не довів того, що ОСОБА_2 дійсно чинить йому перешкоди.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не повністю відповідає обставинам справи, нормам матеріального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід частково задовольнити вимоги апеляційної скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року скасувати та ухвалити по справі нове.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: