АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/5778/14-ц 22-ц/774/815/К/17
Справа № 182/5778/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/815/К/17 Тихомиров І.В.
Категорія № 55 (ІІІ ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретаря: Борщ А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Муніципальна гвардія» Нікопольської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 17 жовтня 2012 року він працював у Комунальному підприємстві "Муніципальна гвардія" Нікопольської міської ради на посаді охоронника. Згідно наказу №166 від 31 жовтня 2013 року звільнився за власним бажанням, проте заробітну плату у розмірі 4434,56 грн. йому до теперішнього часу не виплатили.

Посилаючись на статтю 117 КЗпП України та збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд стягнути з КП „Муніципальна гвардія" Нікопольської міської ради та Нікопольської міської ради, яка є засновником КП „Муніципальна гвардія", на його користь 30200,00 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 01 листопада 2013 року до 02 липня 2015 року та 1 000,00 грн. правової допомоги, наданої йому адвокатом.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року в позові ОСОБА_2 до Нікопольської міської ради відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 до КП „Муніципальна гвардія" Нікопольської міської ради задоволено частково. Стягнуто з КП „Муніципальна гвардія" Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_2 заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 4 482,56 грн.,середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 8 456,00 грн.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року в частині відмови ОСОБА_2 в стягненні витрат на правову допомогу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з КП „Муніципальна гвардія" Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 974,40 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано в частині вирішення позовних вимог до КП „Муніципальна гвардія" про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Після неодноразових уточнень та збільшення позовних вимог в останній редакції згідно вхідного штампу суду від 03.01.2017 р. позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути на свою користь заборгованість у загальному розмірі 64882,5грн. (а.с. 249 том 1).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з КП «Муніципальна гвардія» НМР на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній сплаті в розмірі 4482,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 77427,39 грн., а всього 81909,95 грн. Стягнуто з КП «Муніципальна гвардія» на користь держави судовий збір у розмірі 819,10 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення оплати за послуги адвоката у розмірі 947 грн. Вважає, що судом безпідставно не задоволено клопотання про відводи судді головуючому у справі. Судом не досліджено наявність у відповідача майна та ліцензії. Судом в порушення вимог законодавства з метою забезпечення позовних вимог не накладено арешт на рахунки відповідача.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступнихпідстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2 з 17 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2013 року працював охоронцем КП „Муніципальна гвардія" (а.с.7 том 1).

Згідно копії Наказу № 166 від 31.10.2013 ОСОБА_2 був звільнений з роботи з 31 жовтня 2013 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.6).

Згідно довідки про заборгованість виплати заробітної плати станом на 26 квітня 2014 року заборгованість перед ОСОБА_2 складає 4482,56 грн. ( а.с.27 том 1, а.с.1 том 2).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_2 до КП «Муніципальна гвардія» в частині стягнення заборгованості по заробітної платі та стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення 01 листопада 2013 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 77427,39 грн.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині не вирішення питання стягнення витрат на правову допомогу та не забезпечення позову. В частині задоволення позовних вимог рішення суду не окаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Спір між сторонами виник стосовно стягнення заборгованості по заробітній платі, яка не була виплачена при звільненні та середнього заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Зі змісту ч. 1 ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведення наявності заборгованості КП «Муніципальна гвардія» перед звільненим працівником. Та на час розгляду справи остаточний розрахунок не проведений, тому суд першої ітсанції стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні дати звільнення по час ухвалення судового рішення.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в частині відмови суду в задоволенні його клопотання про забезпечення позову, такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач ОСОБА_2 скористався правом оскарження в апеляційному порядку ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року про відмову в забезпеченні позову. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року ухвала суду першої інстанції залишена без змін. Отже, дане питання було предметом перегляду, та вирішено у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини у справі «Brumarescu v. Romania» від 28 листопада 1999 року наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті Преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів». «Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі» (справа «Ryabykh v. Russia» від 24 липня 2003 року).

Отже, на підставі викладеного у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині незгоди із висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача в частині відмови головуючого у справі задовольнити неодноразово подані заяви позивача про відводи.

Відповідно до ст. 20 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо: під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 11-1 цього Кодексу. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім'ї або близькими родичами між собою.

Оскільки підставою для відводу судді заявленого позивачем була його незгода із процесуальними питаннями, які вирішувались суддею під час розгляду справи, зокрема стосовно забезпечення позову, колегія суддів вважає, що обґрунтованою відмову суду першої інстанції в задоволенні заяви по відвід.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги позивача в частині відмови в стягненні грошової компенсації на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як видно з матеріалів справи між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Волювач М.І. укладено договір про надання правової допомоги від 12 травня 2015року. У п. 3 даного Договору зазначено вартість послуг адвоката визначена у сумі 1000грн., яка сплачена позивачем. Згідно копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордером серії ДП №000018 Волювач М.І. має право на заняття адвокатською діяльністю ( а.с.84,85 том 1).

Згідно відомостей журналу судового засідання адвокат Волювач М.І. був присутнім в судових засідання 02 липня 2015 року та 08 липня 2015 року а також в судовому засіданні 24 листопада 2016 року, 12 січня 2017 року при повторному розгляді справи, загальна тривалість яких становила 4 год., тому граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, яки підлягає стягненню становить 1000 грн., оплачений позивачем за договором про надання правової допомоги, що міститься в матеріалах справи ( а.с.84 том.1 ), оскільки не перевищує гранічного розміру витрат з розрахунку мінімального розміру заробітної плати - 1218 грн. станом на 2015р. виходячи з розрахунку( 1218 х40%х2 год = 974,40 грн.) та мінімального розміру заробітної плати 3200 грн., станом на січень 2017 ( 3200 х40%х1,5 год=1920грн.)

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає доповненню на підставі положення п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України абзацем наступного змісту про стягнення з КП „Муніципальна гвардія" на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат доповнивши абзацем наступного змісту.

Стягнути з Комунального підприємства «Муніципальна гвардія» Нікопольської міської ради на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: