АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Левенця Б.Б.

при секретарях Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 760/10161/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10161/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив розірвати шлюб між сторонами, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів громадського стану Шевченківського району м. Києві 23 травня 1987 року, актовий запис №255.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що протягом 15 років подружні стосунки між ними фактично припинились, а понад 4 роки він проживає у фактичному шлюбі з іншою жінкою - ОСОБА_5, з якою в 2015 році у них народилась донька ОСОБА_6, а станом на день подання позову ОСОБА_7 вже вдруге була вагітна.

Вважав подальше збереження сімейних відносини між ними є неможливим.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року позов задоволено та шлюб між сторонами розірвано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в частині мотивів його ухвалення, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, не повне з'ясування обставин справи, неправильне застосування та порушення норм матеріального права, просила змінити мотивувальну частину рішення.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції задовольнивши вимоги позивача, не з'ясував фактичних взаємин подружжя та дійсні причини для розірвання шлюбу.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що поведінка позивача як подружжя, не відповідала вимогам закону, а тому мають бути визначенні інші причини для розірвання шлюбу, а саме аморальна поведінка позивача, яка полягала у систематичних зрадах, відсутність з боку позивача, як чоловіка, почуттів любові та поваги, відсутності в діях позивача взаємодопомоги дружині.

Представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач у судове засідання не з'явилася.

Відповідачем та її представником були заявлені клопотання про відкладення розгляду справи, які були розглянуті колегією суддів та у задоволенні яких було відмовлено.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 23 травня 1987 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно 18 жовтня 2016 року, Відділом реєстрації актів громадського стану Шевченківського району у м. Києві (актовий запис № 255).

Спільних неповнолітніх дітей станом на момент розгляду справи сторони не мають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, сторони кілька років проживають окремо, а шлюб носить формальний характер.

Звернувшись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду по суті, а просить змінити мотивувальну частину рішення, вказавши, що причинами розірвання шлюбу є аморальна поведінка позивача, яка полягала у систематичних зрадах; відсутність з боку позивача, як чоловіка, почуттів любові та поваги; відсутності в діях позивача взаємодопомоги дружині.

Проте, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апелянта, оскільки нею не надано належних доказів та обґрунтувань, які б давали підстави для зміни рішення суду.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Так, апелянтом не надано колегії суддів будь-яких доказів незаконності рішення суду першої інстанції, в частині встановлених обставин. Доводи апеляційної скарги побудовані виключно на припущеннях та оціночних судженнях відповідача, що не може бути покладене в основу судового рішення.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що на даний час сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, проживають окремо. ОСОБА_2 протягом останніх кількох років перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою - ОСОБА_5, від якої має двох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спільних неповнолітніх дітей від шлюбу у сторін не має, а тому з урахуванням їх позицій, не було підстав для надання строку на примирення.

Вказані обставини визнавалися обома сторонами, а тому не підлягали доказуванню.

Інших обставин судом не встановлювалося, оскільки сторони не заявляли інших вимог та не надавали доказів на їх підтвердження.

І позивач, і відповідач визнавали необхідність розірвання шлюбу, а тому з урахуванням позовних вимог, у суду не було необхідності встановлювати інші обставини, а ніж ті, що були встановлені.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта на необхідність зазначення підстав на яких вона наполягає для розірвання шлюбу, не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки суд першої інстанції приймав рішення при наявності певних доказів.

Доводи апелянта належними доказами не підтверджені та судом першої інстанції не встановлені.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог у суді першої інстанції та наданих судам доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства, а тому не знаходить підстав для його зміни.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді