АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження 22-ц/796/9956/2017 Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку в квартирі,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку в квартирі - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити ухвалу, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідачів проти апеляційної скарги заперечила.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Посилається на те, що вказана квартира є її місцем проживання згідно ордеру НОМЕР_1, виданого на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради від 15.11.1972 року. Відповідно до довідки про склад сім'ї, у даній квартирі проживають троє людей, а саме: позивачка, її син, її онука, а також зареєстровані з 1984 року та 1994 років, але не проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4, участі в оплаті комунальних послуг не приймають. З березня 2005 року до теперішнього часу відповідачі в квартирі не проживали, всі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені на позивачку. Позивачка та інші мешканці квартири не чинять відповідачам перешкод в користуванні житловим приміщенням. Таким чином, відповідачі на даний час зареєстровані в зазначеній квартирі, однак в ній не проживають та не з'являються. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на них, чим об'єктивно порушуються права позивачки, у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1, задоволено. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати пов'язані з розглядом справи - 487,20 грн. суму сплаченого при подачі позовної заяви до суду судового збору.

07.10.2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2016 року, посилаючись на те, що оскільки їй не було відомо про розгляд справи, вона не могла подати аргументовані заперечення на позовну заяву, та дізналась про рішення суду лише від ЖЕО, а викладені в обґрунтування позову обставини не відповідають дійсності.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.12.2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2016 року скасоване, справу призначено в судове засідання.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 52 ЖК Української РСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи,організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Судом встановлено, що на підставі Ордеру НОМЕР_1 від 15.04.1972 року виданого на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради ОСОБА_6 та її сім'я, що складається з трьох осіб, мають право на зайняття двох кімнат 28,16 кв.м., в квартирі АДРЕСА_1, ( т.1, а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 25.09.2015 року ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с.60).

Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва від 23.10.2015 року ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 знята з реєстраційного обліку 20.10.2015 року у зв'язку зі смертю (т.1, а.с.61).

Згідно ч. 1 ст. 106 ЖК Української РСР, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право в разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому члену сім'ї наймача.

Судом встановлено, що на час звернення позивача до суду з позовом в спірній квартирі зареєстровані п'ять осіб, що підтверджується довідкою про склад сім'ї, виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва ЖЕД № 302 від 27.01.2016 року, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 50).

Позивач в обгрунтування позовних вимог щодо факту не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 суду письмові докази: акти про непроживання від 23.05.2012 року, 06.05.2015 року, 25.07.2015 року, 05.12.2015 року, 20.01.2016 року, 07.02.2015 року, 01.08.2015 року (т. 1, а.с.51-57).

Відповідно до ст. 107 ЖК Українинаймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови №2 Пленуму Верховного суду України від 12 квітня1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 регулярно подавала начальнику ЖЕК, який обслуговує АДРЕСА_1, заяви з проханням без неї не проводити ніяких питань, пов'язаних з реєстрацією (припискою) в квартирі АДРЕСА_1 (т.1, а.с.168-173).

В своїх заявах ОСОБА_3 також вказувала адресу для отримання кореспонденції (АДРЕСА_2).

Крім цього, в заяві від 25 жовтня 2006 року, ОСОБА_3 зазначила, що причина її тимчасової відсутності в квартирі - «складні стосунки з ОСОБА_1, яка фактично загарбницькими засобами зайняла приблизно 90 % житлової площі квартири».

Згідно копії акту обстеження матеріально - побутових умов учня 5-В класу ОСОБА_4, 1993 рокународження, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 складеного комісією у складі: класного керівника ОСОБА_9 та члена батьківського комітету ОСОБА_10 було виявлено, що в квартирі зареєстровано п'ять чоловік, а фактично проживає шість: мати ОСОБА_4 - ОСОБА_3, сам ОСОБА_4, тітка ОСОБА_4 зі своїм сином та чоловіком (який тут не прописаний) та бабуся ОСОБА_4. В одну кімнату площею 10,7 кв.м. комісії не дозволили зайти. В другій кімнаті 16,7 кв.м. проживає четверо осіб: ОСОБА_4, мати ОСОБА_4, бабуся та двоюрідний брат ОСОБА_4 (син позивача). Санітарний стан житлового приміщення незадовільний; кімната, де мешкає ОСОБА_4, потребує ремонту, зі стін зірвані шпалери; стоїть в'їдливий запах продуктів життєдіяльності тварин, кімната не провітрюється. ОСОБА_4 не має власного ліжка, він спить з матір'ю на одному полуторному ліжку, хоча, за словами матері, окреме ліжко у ОСОБА_4 є, але його не дозволяють поставити в кімнаті. ОСОБА_4 не має письмового столу для виконання домашніх завдань (стіл розібраний лежить під ліжком); одяг ОСОБА_4 і матері зберігається в пакетах і розміщується зверху на ліжку. Холодильників в квартирі два, але сім'ї ОСОБА_4 не дозволяється туди класти продукти. В квартирі проведений телефон, який стоїть в кімнаті 10,7 кв.м., і яким ОСОБА_4 та його матері користуватися забороняється (т. 1, а.с.166).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,, ОСОБА_16, ОСОБА_17 пояснили, що знайомі з позивачем, позивача характеризували позитивно, зазначали, що вона сама доглядала матір, відповідача в квартирі не бачили, чому вона там не проживає не знають, коли проживала деякі свідки чули сварки відповідачки.

Допитана в якості свідка ОСОБА_18 суду пояснила, що є подругою відповідачки. Була свідком як ОСОБА_3 з сином не пускали додому мати та сестра, в той час відповідач проживала у неї. Позивач та покійна мати позивача та відповідача не надавали можливості відповідачу навіть покласти речі у шафу, всі речі відповідач та її син зберігали в кульках на полу.

Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом вірно встановлено, що сторони не можуть досягти домовленості з приводу користування спірною квартирою. Вказана квартира на момент звернення позивача з позовом до суду не приватизована.

Позивач не надала суду доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України, що відповідачі понад шість місяців були відсутні в спірному помешканні без поважних причин.

Згідно ст. 78 ЖК України тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов'язки за договором найму житлового приміщення.

Судом достовірно встановлено, що відповідач залишила місце проживання через постійні конфлікти з іншими наймачами щодо користування квартирою та не мала наміру втратити право на користування у спірній квартирі, що підтверджується неодноразовими зверненнями до органів житлово-експлуатаційних організацій, правоохоронних та судових органів.

Вказані обставини суд першої інстанції вірно прийняв до уваги, як поважні причини непроживання відповідача разом із сином в квартирі, в якій вони були зареєстровані, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонипосилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давностітощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторінвипливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позовзадовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілитиміж сторонамисудові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 214 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна стороназобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взяті до уваги акти обстеження спірної квартири протягом більш як 10 років, в яких містяться докази відсутності відповідачів у вказаній квартирі, а взято до уваги акт обстеження житлово - побутових умов проживання дитини, який на думку позивача не є належним доказом, колегія суддів оцінює критично.

В актах огляду квартири АДРЕСА_1 від 07 лютого 2015 року, 06 травня 2015 року, 25 липня 2015 року, 01 серпня 2015 року, 05 грудня 2015 року, 20 січня 2016 року, 03 лютого 2017 року, 17 лютого 2017 року, 03 березня 2017 року, 17 березня 2017 року, наданих позивачем на підтвердження факту не проживання відповідачів у вказаній квартирі вбачається, що квартиронаймачі, які являються сусідами позивача підтверджували обставини, що в квартирі ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 не проживають, їх особистих речей не виявлено, спальних місць та інших ознак, що вказують на фактичне проживання зазначених громадян за даною адресою немає.

Проте, виникає сумнів у достовірності встановлених обставин в актах, оскільки особи не могли з впевненістю стверджувати чи є річ належною ОСОБА_1 чи її сестрі ОСОБА_3, а також чи ОСОБА_4, чи його двоюрідному брату.

Обставина, що відповідачі не проживали в квартирі ще з 1990 року, як зазначено в деяких актах, наданих позивачем (т.1, а.с.51-57) спростовується, зокрема актом про обстеження умов проживання учня ОСОБА_4 25 жовтня 2005 року, який на той час проживав у спірній квартирі разом з матір'ю ОСОБА_3, та постановою Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11 травня 2005 року(т.1, а.с.164).

Крім того, фактично однакові за суттю акти огляду квартири містять абсолютно різні дані. В актах за 2005 рік зазначено, що відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_1 з травня 1990 року, в актах за 2017 рік - з січня 2015 року, а в позовній заяві позивач сама зазначила, що відповідачі не мешкають в квартирі з березня 2005 року.

Акт обстеження матеріально - побутових умов учня ОСОБА_4 містить дату його складання, а саме 25 жовтня 2005 року, підписаний класним керівником та членом батьківського комітету, а також містить печатку школи № 158, що не викликає в суду сумнів у його достовірності.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі протягом тривалого часу не сплачували комунальні послуги за користування спірним житлом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи містяться докази на підтвердження регулярного утримання з доходів ОСОБА_3 за її місцем роботи суми боргу за комунальні послуги по спірній квартирі по виконавчим листам, які видані на підставі судових наказів Деснянського районного суду м. Києва.

Доводи апеляційної скарги, що звернення відповідача до суду з позовом про розподіл особового рахунку не можна розцінювати як прояв зацікавленості квартирою, а це лише бажання розпорядитися частиною особового рахунку, колегія суддів оцінює критично.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 зверталася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом не лише про розподіл особових рахунків, а про «встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні житлом, зміну умов договору найму житлового приміщення, а саме спірної квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.140-142).

З рішень Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2004 року та 29 листопада 2005 року, які містяться в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_3 пропонувала позивачу два варіанти розподілу спірної квартири, однак жоден з варіантів залишився неприйнятним для ОСОБА_1

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий Судді