Справа № 522/4501/16-ц
Провадження № 2/522/3819/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ТОВ Укрпромбанк в особі Одеської філії про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 18.06.2008р. між нею і ТОВ Український промисловий банк був укладений кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08 про надання кредитних коштів у розмірі 45 000,00 дол. США під 12,5% річних на строк до 10.06.2033р. на придбання нерухомості.

Згідно умов п. 2.4 кредитного договору повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш як 150,00 дол. США по 20 число включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

Нараховані проценти сплачуються у валюті кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день сплати (для кредитів в іноземній валюті) (п. 2.7).

Також умовами кредитного договору передбачена сплата комісії за надання кредиту у післяопераційний час (п. 2.9), нарахування комісії за управління кредитом (п. 2.10), сплата комісії за видачу готівкових коштів (п. 2.11).

Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечується іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю 441 641,00 грн. та порукою ОСОБА_2 (п. 3.1).

Виконання умов забезпечення включає підписання договорів іпотеки і поруки, нотаріальне посвідчення договору іпотеки та страхування предмету іпотеки на весь період кредитування (п. п. 3.2, 3.4, пп. 3.4.1).

Додатком № 1 до кредитного договору є Графік платежів за договором, який одночасно є сукупною вартістю кредиту.

Згідно Додатку № 1 графік платежів розрахований тільки на два роки, тоді як кредит був виданий на 25 років, тобто до червня 2033 року, що позивач вважає відсутністю такої істотної умови правочину, як ціна ? абсолютне подорожчання кредиту.

До того ж у кредитному договорі відсутні попередження про валютні ризики, але передбачені платежі, які позивач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Тому умови кредитного договору позивач вважає такими, що не узгоджуються з нормами Закону України Про захист прав споживачів і Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р., зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007р. за № 541/13808.

В подальшому позивач надала зміни до позовної заяви у зв'язку із завершенням ліквідації первісного відповідача ТОВ Український промисловий банк.

До участі у справі в якості відповідача залучений АТ Дельта Банк, якому було відступлено право вимоги за оспорюваним кредитним договором, в особі ліквідатора уповноваженої особи ФГВФО ОСОБА_3

Представником позивача на підтвердження позовних вимог суду був наданий Висновок експертного економічного дослідження № 80/с, складений 20.04.2016р. за зверненням позивача як позичальника за кредитним договором, складений ОСОБА_4 судовим експертом, яка має вищу економічну освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліст, кваліфікацію судового експерта зі спеціальностей: 11.1 Дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності; 11.2 Дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій; 11.3 Дослідження документів фінансово-кредитних операцій, (свідоцтво № 1528, видане рішенням Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України від 30.09.2011 р., дійсне до 03.07.2018р.).

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, представник відповідача позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, надавши письмові заперечення проти позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов можливо задовольнити на підставі нижченаведеного.

Судом встановлено, що 18.06.2008р. між позивачем і ТОВ Український промисловий банк, дійсно, був укладений кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08 про надання кредитних коштів у розмірі 45 000,00 дол. США під 12,5% річних на строк до 10.06.2033р. на придбання нерухомості.

Повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менш як 150,00 дол. США по 20 число включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту (п. 2.4 кредитного договору).

Нараховані проценти сплачуються у валюті кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день сплати (для кредитів в іноземній валюті) (п. 2.7 кредитного договору).

Також умовами кредитного договору передбачена сплата комісії за надання кредиту у післяопераційний час (п. 2.9), нарахування комісії за управління кредитом (п. 2.10), сплата комісії за видачу готівкових коштів (п. 2.11).

Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечується іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, заставною вартістю 441 641,00 грн. та порукою ОСОБА_2 (п. 3.1 кредитного договору).

Виконання умов забезпечення включає підписання договорів іпотеки і поруки, нотаріальне посвідчення договору іпотеки та страхування предмету іпотеки на весь період кредитування (п. п. 3.2, 3.4, пп. 3.4. 1 кредитного договору).

Додатком № 1 до кредитного договору є Графік платежів за договором, який одночасно є сукупною вартістю кредиту.

Графік платежів за договором розрахований тільки на два роки користування кредитом з 21.07.2008р. по 21.06.2010р. і містить примітку, що для кредитів на строк більше 2-х років витрати за кредитом (подорожчання кредиту) в наступні роки розраховуються аналогічно першим двом рокам і будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування.

Відповідач, зі свого боку, не надав суду детальний розпис сукупної вартості кредиту за 25 років у валюті кредитування, а також докази того, що позивач перед укладанням кредитного договору, дійсно, отримала у письмовій формі інформацію про умови кредитування.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції Закону № 3161-IV від 01.12.2005р.) визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилалась на п. 7.1 кредитного договору, в якому зазначено, що позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банку та отримання копії відповідного листа повідомлення про умови кредитування банку.

Позивач, зі свого боку, не визнала цей факт, одночасно із чим лист повідомлення про умови кредитування банку, підписаний позивачем, про який йдеться у п. 7.1 кредитного договору, суду не надано.

Оскільки позивач не визнає відповідні обставини, з урахуванням положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, суд не вважає п. 7.1 кредитного договору доказом письмового ознайомлення позивача з умовами кредитування, який не підлягає доказуванню.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

У відповідності до засад Розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р., банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Згідно п. 3.2. вказаних Правил, у Графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Як убачається з Висновку експертного економічного дослідження № 80/с від 20.04.2016р., не надається за можливе встановити: загальну суму процентів, яка підлягатиме сплаті позичальником за користування кредитом у період з 18.06.2008р. по 10.06.2033р.; загальну суму комісійної винагороди на користь банка за управління кредитом у період з 18.06.2008р. по 10.06.2033р.; витрати позичальника за оплату супутніх послуг на користь третіх осіб у період з 18.06.2008р. по 10.06.2033р.; реальну процентну ставку за кредитом; абсолютне значення подорожчання кредиту.

До того ж у Висновку № 80/с від 20.04.2016р. встановлено, що при дослідженні подорожчання кредиту за 2-й рік, яке згідно розрахунків відповідача дорівнює 32 485,24 грн., позивач мала сплатити 28 334,81грн., оскільки сума процентів за користування кредитом у національній валюті складає 25713,49грн.; комісія за управління кредитом складає 2 621,32 грн. за рік, всього 28 334,81 грн., (25 713,49грн. + 2 621,32грн.).

Однак, які складові увійшли до розрахунку подорожчання кредиту у розмірі 32 485,24грн. представник відповідача не змогла пояснити суду.

Таким чином, обґрунтованих заперечень щодо висновків експерта представником відповідача у судовому засіданні не надано, про проведення судово-економічної експертизи відповідач клопотання не заявляв.

Тому доводи відповідача щодо правомірності укладення спірного договору в частині розрахунку ціни є безпідставними.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що відповідачем було неналежним чином виконано його обов'язки як особи що надає фінансові послуги, а саме, всупереч приписам Закону України Про захист прав споживачів позивачу не було надано належних та зрозумілих розрахунків вартості кредиту, що призвело до того, що позивач не могла надати реальної оцінки доцільності отримання для себе такої фінансової послуги, та отримати від банку вказаний кредит, у той час, коли дійсні умови кредитування виявились для позивача неприйнятними. Згідно висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму ( ч. 1 ст. 634 ЦК). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Таким чином, положення п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Міжнародним правом також передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди (п. 1.2 Резолюції Генеральної ОСОБА_5 ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9.04.1985 року № 39/248, Хартія захисту споживачів, схвалена Резолюцією Консультативної ОСОБА_5 Європи від 17.05.1973 року № 543, п. п. 9, 13, 14 преамбули Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року). Згідно п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; Фінансовими активами у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону є кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів. Істотними умовами договору згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 230). Згідно постанови ВСУ від 02.12.2015р. по справі № 6-1341цс15 положення статей 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів є самостійними підставами визнання договорів недійсними.

Також у графіку погашення кредиту, який є Додатком № 1 до оспорюваного кредитного договору, передбачена щомісячна комісія за управління кредитом у розмірі 218,44 грн.

Проте правова позиція ВСУ від 16.11.2016р. по справі № 6-1746цс16 зазначає, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Оскільки в порушення законодавства про захист прав споживачів відповідач по даній справі не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі належної повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, а також не навів інформацію про умови кредитування і сукупну вартість кредиту у самому кредитному договорі та Додатку № 1 до нього, одночасно із чим нарахував комісію за невизначені послуги на власну користь, зазначені дії відповідача є незаконними і такими, що ввели позивача в оману щодо істотних умов правочину.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому задовольняє позовні вимоги.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійснимвласність майна, скасувати рішення державного нотаріуса задовольнити.

Визнати кредитний договір № 395-013/ФКВІП-08, укладений 18.06.2008р. між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю Український промисловий банк, недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: 08.06.2017