Провадження № 2/761/6153/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського університету імені Бориса Грінченка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Київського університету імені Бориса Грінченка про поновлення його на посаді професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Інституту Філології Київського університету імені Бориса Грінченка та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у відповідності до положень ч.12 ст. 55 Закону України «Про освіту» та п.40 Положення про конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних, педагогічних і наукових працівників позивач за строковим трудовим договором обіймав посаду професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій до моменту конкурсного заміщення даної посади.

При цьому, позивач, вказує, що оскільки на засіданні Вченої ради Київського університету ім. Б.Грінченка, яке відбулося 15.06.2017 року, жоден з претендентів за займану ним посаду не набрав більше 50% голосів вченої ради університету, проведення конкурсу і конкурсне заміщення посади кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій не відбулося.

Разом з тим, не зважаючи на те, що вказане конкурсне заміщення посади не відбулося, а проведення конкурсу не було завершено, Наказом №735-к/тр від 15.06.2017 року позивача було звільнено з займаної ним посади у зв'язку з закінченням трудового договору відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що настання обставини, до якої було укладено строковий трудовий договір, не відбулося, а строк трудового договору, на який посилається відповідач, не є таким, що закінчився в розумінні положень п.2 ст. 36 КЗпП України, позивач вважає своє звільнення незаконним.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що звільнення позивача з займаної ним посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством. При цьому, представник відповідача зауважив, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, перекручує формулювання закінчення строку трудового договору та безпідставно ототожнює принципово різні за своєю суттю поняття «до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад» та «до конкурсного заміщення вакантної посади».

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як передбачено п.2 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п.п.2, 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з 23.09.2011 року ОСОБА_1 працював в Київському університеті імені Бориса Грінченка на різних посадах, а відповідно до Наказу №516-к/тр від 02.06.2015 року його було переведено на посаду професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту з 18.06.2015 року до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад (а.с.5, 16-21).

Згідно з Наказом №621-к/тр від 02.06.2016 року трудовий договір з ОСОБА_1, професором кафедри української літератури і компаративістики Гуманітарного інституту було продовжено до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад.

Водночас, відповідно до Наказу №735-к/тр від 15.06.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної ним посади 15.06.2017 року у зв'язку з закінченням строку трудового договору відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що підстав для звільнення його з займаної посади у зв'язку із закінченням строку дії строкового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України не було, адже подія, до настання якої був укладений трудовий договір, не відбулася, тобто вакансія, яку обіймав позивач, не була заміщена на конкурсі, а сам конкурс фактично проведено не було.

Так, відповідно до ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У відповідності до роз'яснень, які викладені в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року за №9, при укладенні трудового договору на визначений строк останній встановлюється за погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Разом тим, згідно з ч.11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - професорів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

При цьому, ч.12 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Тобто, виходячи зі змісту вищенаведених положень законодавства, а також враховуючи встановлені обставини справи, можна дійти висновку, що строк трудового договору, укладений між позивачем та відповідачем, був встановлений відповідно до приписів ст. 23 КЗпП України за погодженням сторін та чітко визначений конкретною подією - проведенням конкурсу на заміщення вакантних посад, а не фактом заміщення посади професора за конкурсом, як зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Вказаний висновок суду також ґрунтується й на тому, що, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заяви позивача, останній, власноруч написавши заяву із зазначенням в ній строку трудового договору «до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад», виявив свою волю на укладення строкового договору та припинення такого договору після проведення конкурсу незалежного від його результатів.

Крім того, щодо тверджень позивача стосовно того, що конкурс, проведений відповідачем на заміщення вакантних посад, зокрема посади професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту, яку він обіймав, не відбувся, та, як наслідок, трудовий договір продовжує діяти, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як встановлено в судовому в судовому засіданні, на виконання положень ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» та згідно з Положенням про конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних, педагогічних і наукових працівників, затвердженого Вченою радою Університету, відповідачем було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад, зокрема посади професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту, яку обіймав позивач.

Згідно наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_6 від 17.04.2017 року, останній виявив бажання взяти участь у конкурсі на заміщення вакантної посади професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту (а.с. 55).

Водночас, як вбачається з витягу з протоколу №6 засідання Вченої ради Університету від 15.06.2017 року, за результатами розгляду питання щодо обрання позивача на посаду професора кафедри української літератури, компаративістики та соціальних комунікацій Гуманітарного інституту, шляхом таємного голосування членів Вищої ради Університету було прийнято рішення, згідно з яким ОСОБА_1 не було обрано на посаду професора кафедри української літератури і, компаративістики Інституту Філології.

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що конкурс на заміщення вакантних посад був, проведений, адже відбулися всі його етапи від розміщення оголошення про конкурс до оголошення результатів обрання/не обрання на посаду.

Крім того, враховуючи, що згідно з наказом від 02.06.2016 року №621-к/тр трудовий договір з ОСОБА_1 на посаді професора кафедри української літератури та компаративістики було продовжено до проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, день проведення останнього етапу конкурсу та оголошення його результатів (15.06.2017 року) був останнім робочим днем ОСОБА_1

За вказаних обставин, оскільки подія до настання якої було укладено з позивачем трудовий договір, а саме проведення конкурсу на заміщення вакантних посад, відбулася, згідно Акту від 15.06.2017 року, позивач в день звільнення був ознайомлений з наказом про звільнення його з роботи 15.06.2017 року в зв'язку з закінченням строку трудового договору та необхідністю отримати трудову книжку, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.2 ст.36 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 30, 33, 57-60, 64, 81, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Київського університету імені Бориса Грінченка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: