Категорія 27 Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Береговий О.Ю.,

при секретарі - Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.10.2006 року між сторонами було укладено договір №DNH4KP20860770, відповідно до умов якого відповідачка ОСОБА_2 отримала від позивача кредитні кошти у сумі 4875,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з невиконанням взятих на себе обов'язків за вказаним кредитним договором у ОСОБА_2 утворилась заборгованість, у розмірі 85428,12 гривень, від вказаної суми позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» було вирахувано 48101,48 гривень, які були раніше стягнуті рішенням суду, а тому позивач просило суд стягнути з відповідачки вказану різницю, а саме 39692,97 гривень.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 38642,78 гривень, яка складається 4875 грн. - заборгованість за кредитом: 26526,45 грн. - борг по процентам за користування кредитом; 4875 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1866.33 грн. - штраф (процентна складова).

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та вимог процесуального права, а тому просила його скасувати, а в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення сторін, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 05.10.2006 року, на підставі заяви №DNH4KP20860770, ОСОБА_2 отримала від ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») кредитні кошти, у розмірі 4875 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту до 05.06.2008 року. Відповідачка ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов (а.с.7-12).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Заочним рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту №DNH4KP20860770 від 05.10.2006 року, станом на 13.11.2012 року, в сумі 48101,48 гривень.

Вказане рішення набуло законної сили, проте до цього часу виконане не було.

Пунктом 17 постанови №5 від 30.02.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.526, 599 ЦК.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленого в постанові від 23.09.2015 року по справі №6-1206цс15, виходячи із системного аналізу ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

З наведеного вбачається, що правовідносини між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №DNH4KP20860770 залишаються невиконані та в силу ст.526, 599 ЦК України не припинені, а кредитор має право на звернення з позивальника заборгованості згідно ч.2 ст.625 ЦК України та ч.1 ст.1048 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак, як убачається з матеріалів справи 18.09.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звернувся в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_2, в порядку вимог ст.526, 527, 530, 1054 ЦК України, кредитної заборгованості, що виникла станом на 11.06.2015 року, в сумі 85428,12 гривень за мінусом суми у розмірі 48101,48 гривень, яка була стягнута заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2013 року.

Вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 в порядку ч.2 ст.625, ч.1 ст.1048 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» в своїй позовній заяві не заявляло.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить висновку, що підстав для стягнення заборгованості за кредитом в сумі 4875 гривень немає, оскільки дана заборгованість вже була стягнута заочним рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2013 року, а її часткова сплата або несплата не може бути підставою для її повторного стягнення.

Згідно з ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Також не підглядає задоволенню позовна вимога, про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, які ПАТ КБ «ПриватБанк» обраховував виходячи із встановленого кредитним договором розміру 25,08%, оскільки строк дії кредитного договору сплив 05.06.2008 року, у зв'язку з чим позивач неправильно визначив розмір заборгованості, оскільки повинен був врахувати, що вимоги кредитного договору можуть застосовуватись лише в період дії договору, тобто до 05.06.2008 року, а після цього строку, так як зобов'язання залишається невиконаним, кредитор має право на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625, ст.1048 ЦК України. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією ВСУ у справі за №6-1206цс15 від 23.09.2015 року.

У задоволенні вимог про стягнення штрафу (фіксована частина) - 500 гривень колегія суддів відмовляє з тих підстав, що відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання.

У задоволенні вимоги про стягнення штрафу процентна складова) - 1866,33 гривень колегія суддів відмовляє з тих підстав, що відповідно до п.5.10 кредитного договору розмір даного штрафу є похідним від суми позову, яка у свою чергу позивачем доведена не була.

Окрім того, судом першої інстанції не було враховано, що позивачем порушено строк позовної давності, на що вказувала ОСОБА_2 у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.257, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що кінцевий термін повернення грошових коштів, за кредитним договором №DNH4KP20860770, встановлений до 05.06.2008 року, а борг по процентам за користування кредитом та пеня, що просило стягнути ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховувались вже після ухвалення заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.02.2013 року, то позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк позовної давності.

Відповідно до п.11 постанови №14 від 18.12.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції не надав належної оцінки умовам кредитного договору, неповно з'ясував обставини справи, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, які підлягають до застосування, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат між сторонами у справі провести у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 1339,80 гривень судових витрат.

Рішення набуває законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Береговий О.Ю.