Справа № 369/2705/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/2609/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 07.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

07 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних,-

встановила:

у березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Києво - Святошинського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 164 418,88 грн. та судовий збір в сумі 3140,00 грн.

20 лютого 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №369/224/14-ц виданого Києво - Святошинським районним судом Київської області від 22 січня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 164 418,88 грн. та 3 140,00 грн. судового збору.

Позивач зазначив, що сума заборгованості не погашена відповідачем навіть частково.

З урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання та відповідно до розяснення Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року №6.2.-97р. «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» відповідач повинна сплатити на його користь починаючи з червня 2016 року - 156 703,74 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні витрати в розмірі 85 439,30 грн., 3% річних в розмірі 71 784,62 грн. та судові витрати.

Протягом розгляду справи позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, де позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2П інфляційні витрати в розмірі 471 500,88 грн. за період з червня 2015 року по 01 січня 2017 року; 3% річних від прострочення виконання зобовязання за період з червня 2015 року по 16 січня 2017 року в розмірі 155013,13 грн. та судові витрати.

Рішенням Києво Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також дане рішення ухвалене з неповним зясуванням обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що договірні зобовязання між сторонами існували, що встановлено Києво Святошинським районним судом Київської області від 26 серпня 2014 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних і кримінальних справ ухвалою від 10 грудня 2014 року, надаючи оцінку законності рішення суду першої інстанції, було вказано, що висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані. В рішенні вказано, що «судами вірно встановлено, що у 2002 році ОСОБА_2 була розпочата підготовка до будівництва житлового будинку № 12 а вул. Булукова в с. Крюківщина Києво Святошинського району Київської області з вбудованими нежитловими приміщеннями, яке було закінчено у 2007 році. У 2004 році ОСОБА_2 розпочато збір документів для будівництва лікувально діагностичного центру за цією ж адресою на земельній ділянці, яка була оформлена на відповідачку, його дочку, ОСОБА_3 З відповідачем була домовленість про те, що після закінчення будівництва лікувально діагностичного центру, цей центр та житловий будинок будуть переоформлені на ОСОБА_2, тобто передані йому у власність, а відповідачці буде надано право користування приміщеннями лікувально діагностичного центру для здійснення професійної діяльності та приміщеннями житлового будинку для проживання. Указані споруди були збудовані за кошти ОСОБА_2, які були витрачені за укладеними ним договором на будівельні роботи та договори підряду на монтаж внутрішніх систем каналізації, опалення та водопостачання і ним доведено розмір його затрат на будівництво у сумі 3 164 418 грн. 88 коп. Після закінчення будівництва, ОСОБА_3 у червні 2013 року отримала свідоцтва про право власності на житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями лікувально діагностичного центру, проте відмовилася виконати попередні домовленості та переоформити на імя ОСОБА_2 права власності на указані споруди.»

Також, суд першої інстанції не врахував, що між сторонами не існувало договірних зобовязань.

Крім того, апелянт, вважає, що суд першої інстанції не вірно оцінивши фактичні обставини у справі, невірно застосувавши норми матеріального права, не надав оцінки одним доказам на противагу іншим, у звязку з чим помилково відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції у розмірі 471 500,88 грн. за період з червня 2015 року по 01 січня 2017 року та 3% річних від прострочення виконання зобовязання за період з червня 2015 року по 16 січня 2017 року в розмірі 155 013,13 грн.

Просив скасувати рішення Києво Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов про стягнення інфляційних витрат та 3% річних з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, а саме: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втраті у розмірі 471 500,88 грн. за період з червня 2015 року по 01 січня 2017 року та 3 % річних від прострочення виконання зобовязання за період з червня 2015 року по 16 січня 2017 року в розмірі 155 013,13 грн. та судові витрати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 серпня 2014 року у справі № 369/2705/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 164418, 88 грн. та судовий збір в сумі 3 140,00 грн. В решті позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення районного суду залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 199/4, 20.02.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області ОСОБА_5 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 369/224/14-ц виданого 22.01.2015 року Києво - Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 ІДН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 164 418,88 грн. та судовий збір в сумі 3 140,00 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання.

З такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обовязку позичальника сплатити проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми та проценти за позикою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року (справа №6-369цс15).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Оскільки позивач при зверненні до суду із даним позовом визначив суму грошового зобов'язання, що виникло за рішенням суду, в розмірі 3164418 грн. 88 коп., колегія суддів з урахуванням ч.5 ст.11 ЦК України вирішує вимоги позивача саме в заявленому розмірі.

З огляду на вищевикладене, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 471 500 грн. 88 коп. за період з 01 червня 2015 року по 01 січня 2017 року з врахуванням індексів інфляції за червень 2015 року 100,4; за липень 2015 року 99,0; за серпень 2015 року 99,2; за вересень 2015 року 102,3; за жовтень 2015 року 98,7; за листопад 2015 року 102,0; за грудень 2015 року 100,7; за січень 2016 року 100,9; за лютий 2016 року 99,6; за березень 2016 року 101,0; за квітень 2016 року 103,5; за травень 2016 року 100,1; за червень 2016 року 99,8; за липень 2016 року 99,9; за серпень 2016 року 99,7; за вересень 2016 року 101,8; за жовтень 2016 року 102,8; за листопад 2016 року 101,8; за грудень 2016 року 100,9, а також три проценти річних від прострочення виконання зобовязань в розмірі 155013 грн. 13 коп. за період з 01 червня 2015 року по 16 січня 2017 року (3164418 грн. х 3% річних х 596 днів прострочки / 365 днів).

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.1,5 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 13156 грн. 79 коп.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідності до ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Києво Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 471 500 грн. 88 коп. за період з 01 червня 2015 року по 01 січня 2017 року та 3% річних від прострочення виконання зобовязання за період з 01 червня 2015 року по 16 січня 2017 року в розмірі 155 013 грн. 13 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 13 156 грн. 79 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді