Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/5048/16 Головуючий у 1 інстанції: Яркіна С.В.
Провадження № 22-ц/778/2704/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення грошей в порядку компенсації шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошей в порядку компенсації шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.09.2016 року, о 19 годині 40 хвилин на перехресті вул. Червоної та вул. Партизанської в смт. Кушугум Запорізького району Запорізької області сталась ДТП за участі транспортних засобів «ЗАЗ 1102», що належить йому на праві приватної власності, реєстраційний номер №АР 6005 СТ, під керуванням ОСОБА_6 та «ВАЗ-21114», реєстраційний номер №АР 4419 ВХ під керуванням ОСОБА_4

Відповідно до постанови Запорізького районного суду Запорізької області від 11.10.2016р. ОСОБА_4 визнано винною в скоєнні вищезазначеного адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок ДТП позивачу була заподіяна матеріальна шкода, розмір якої відповідно до звіту №78 від 24.10.2006р. експертного авто товарознавчого дослідження становить 14 903,52 грн.

Окрім того ним понесені витрати на проведення авто товарознавчого дослідження в розмірі 500 грн.

На підставі зазначеного росив стягнути з відповідача на його користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 14 903,52 грн. та судові витрати.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11 квітня 2017 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи ОСОБА_7

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 7451,76 грн., судовий збір в сумі 275,61 грн. та витрати на надання правової допомоги в сумі 3000,00 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить змінити рішення суду в частині стягнення з відповідача на його користь 7 451,76 грн. - на стягнення з ОСОБА_4 на його користь матеріальної шкоди в розмірі 14 903, 52 грн.; в частині стягнення з відповідача на його користь судового збору в сумі 275, 61 грн. - на стягнення з ОСОБА_4 на його користь 551, 21 грн.; в іншій частини рішення суду залишити без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення суду про відмову в задоволенні позову, у випадку залишення рішення суду без змін вирішити питання щодо передачі їй пошкодженого майна після відшкодування шкоди..

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.10.2016р. по справі № 317/726/2016, яка набрала законної сили 22 жовтня 2016 р., встановлено, що 11.09.2016 року о 19 годині 40 хвилин, ОСОБА_4, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21114, д/н НОМЕР_1, на перехресті вул. Червоної та вул. Партизанської в смт. Кушугум, Запорізького району Запорізької області, не витримала безпечну швидкість руху, не врахувала дорожню обстановку перед початком обгону, не впевнилась, що водій який рухався попереду по тій же самій полосі не подав сигналу про поворот, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем ЗАЗ 1102, д/ АР 6005 СТ, під керуванням водія ОСОБА_8 Внаслідок ДТП автомобілі отримали пошкодження, травмованих не було.

В результаті зазначених дій відповідач порушила вимоги п.п. 12.1, 14.2 б, 12.6 ПДР України, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП України. На ОСОБА_4 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. (а.с.53).

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_6 за ст. 124 КУпАП закрито у звязку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Судом також встановлено, що за змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №256340, складеного 12.09.2016 р., ОСОБА_5, 11.09.2016 р., о 19 годині 40 хвилин в Запорізькому районі смт. Кушугум на перехресті вул. Червоної та Партизанської, керуючи транспортним засобом ЗАЗ, д/н НОМЕР_2, перед початком зміни напрямку не впевнилась в безпеці маневру, в результаті чого допустила зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, та після чого допустила зіткнення з кіоском, який стояв на узбіччі, чим допустила порушення ПДД.

Постановами від 05.10.2016 року та від 05.12.2016 року адміністративний матеріал повертався для доопрацювання, в звязку з тим, що в протоколі було помилково зазначено невірне прізвище правопорушниці «Братухіна-Говтян», замість вірного - «Братухіна-Говтвян».

В звязку із невиконанням вимог вищевказаних постанов, та закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_6 за ст.124 КУпАП закрито. Зазначена постанова не оскаржена.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_5 була присутня при складанні протоколу, в своїх поясненнях ОСОБА_5 зазначає обставини ДТП та свої анкетні дані, які співпадають з тими, що зазначені в протоколі, а саме: серія та номер паспорта, місце проживання та реєстрації, дата народження, марка та державний номер автомобіля.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 11.09.2016 року о 19 годині 40 хвилин на перехресті вул. Червоної та вул. Партизанської в смт. Кушугум, Запорізького району Запорізької області, мала місце за участю двох водіїв, внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, при цьому протоколи про порушення правил дорожнього руху були складені також на обох водіїв, є обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Матеріали справи не містять та ОСОБА_9 не надано доказів на підтвердження того, що шкода автомобілю, який належить йому на праві власності, не було завдано також з вини водія зазначеного автомобіля ОСОБА_6

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про відсутність доказів про наявність вини в тому числі ОСОБА_6 в заподіянні шкоди належному йому транспортному засобу колегія суддів вважає неприйнятними.

Враховуючи те, що клопотань про проведення автотехнічної експертизи від сторін не надходило, ніяких інших доказів суду надано не було, суд, визначаючись зі ступенем вини кожного з водіїв даної дорожньо-транспортної пригоди, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 1/2 частини заподіяної шкоди.

За приписами ст. ст. 57-60 ЦГІК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність"та Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395.

Як вбачається зі звіту спеціаліста автотоварознавця ОСОБА_10, який є субєктом оціночної діяльності (сертифікат Фонду держмайна України №519/16 від 08.07.2016 року №78 від 24 жовтня 2016 року), вартість матеріальних збитків, які заподіяні власнику автомобіля ЗАЗ 1102,державний реєстраційний номер №АР 6005 СТ, становить 14 903, 52 грн.(а.с.6-15).

Витрати на проведення автотоварознавчого дослідження складають 500 грн. (а.с.15а).

З урахування вищевказаних обставин, а також у звязку з відсутністю в матеріалах справи будь-яких клопотань відповідача про призначення та проведення судової товарознавчої експертизи, довід апеляційної скарги ОСОБА_4 про безпідставне прийняття до уваги судом висновку спеціаліста автотоварознавця колегія суддів вважає неприйнятним.

Довід апеляційної скарги про неврахування судом висновку ПП ОСОБА_11 від 12.09.2016 року, що міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4, колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки зазначений висновок не є ані протоколом огляду транспортного засобу, ані звітом про визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ в розумінні положень Законів України "Про судову експертизу", "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", Національного стандарту N 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 N 1440, Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом N 142/5/2092 від 24.11.2003 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 р. за N 1074/8395.

Довід апеляційної скарги про наявність в автомобілі ЗАЗ 1102,державний реєстраційний номер №АР 6005 СТ, пошкоджень, які існували до дорожньо-транспортної пригоди не підтверджений будь-якими доказами.

За приписами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, при вирішенні питання про розмір збитків, які підлягають відшкодуванню в зв'язку з пошкодженням автомобіля, з'ясуванню підлягають вартість транспортного засобу, вартість його ремонту і зазначені обставини повинні бути оцінені з точки зору економічної обґрунтованості ремонту; при цьому розмір страхового відшкодування залежить і від того, чи погоджується власник транспортного засобу на визнання такого транспортного засобу фізично знищеним.

Крім того, п. 30.3 ст. 30 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів", згідно з яким автомобіль визнавався фізично знищеним тільки за згодою власника автомобіля, було виключено із внесенням змін до Закону від 04 лютого 2013 року.

Зі звіту спеціаліста автотоварознавця ОСОБА_10 №78 від 24 жовтня 2016 року вбачається, що вартість матеріальної шкоди, яка заподіяна власнику транспортного засобу становить 14403,52 грн. та дорівнює вартості ринкової пошкодженого майна, автомобіль ЗАЗ 1102державний реєстраційний номер №АР 6005 СТ є фізично знищеним (а.с.9 зворот.).

З урахуванням змін дост.30 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів", внесених 04 лютого 2013 рок, відповідно до яких згода власника автомобіля на визнання автомобіля фізично знищеним не потрібна, висновок суду про відшкодування шкоди у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди є вірним, а довід апеляційної скарги в цій частині необгрунтованим.

Проте доводи апеляційної скарги в частині задоволення вимог ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі.

Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, яка вчиняє особа, яка надає правову допомогу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром.

Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

За змістом ст. 34 Правил адвокатської етики адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення, якщо обовязок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, повязаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг.

До складу витрат, повязаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги. Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному звязку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно роз'яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Дійсно, матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 03 лютого 2017 року., який було укладено між адвокатом ОСОБА_12 та ОСОБА_9, відповідно до п. 1.1. Договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2017 року адвокат зобовязується представляти інтереси ОСОБА_9 у всіх судах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», організаціях, установах, підприємствах, органах державної виконавчої служби, для чого йому надаються всі права, передбачені ст.ст.27,31 ЦПК України ( а.с.26), квитанцію до прибуткового касового ордера б/н від 18.05.2017р. на суму 3000 грн. (в який в тому числі зазначено про складання позовної заяви) ( а.с. 75).

Проте, ні ОСОБА_9В, ні його представником не було надано суду першої інстанції ані доказів приймання-передачі акту-прийому виконаних робіт, ані розрахунку витрат на правову допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, тим більше, що пункти договору не містять обовязку адвоката щодо складання позовної заяви, вартості будь-яких робіт, на виконання яких укладався договір. До того ж, договір укладений між сторонами 03 лютого 2017 року, тоді як позовну заяву подано до суду 26 грудня 2016 року.

Крім того, суд, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, витрати на правову допомогу стягнув з відповідача в повному обсязі, припустивши порушення вимог ст.ст.88, 84 УПК України.

З огляду на викладене, висновок суду про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу є помилковим. Рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн. на користь ОСОБА_3 підлягає скасуванню згідно з вимогами п.4 ч.1ст.309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в стягненню правової допомоги.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: