У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 27 вересня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до сільськогосподарського фермерського господарства «Белік» про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2016 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що він на підставі державного акта на право власності на землю серія НОМЕР_2 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 11,26 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої на території Аполлонівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області. У 2011 році між ним та сільськогосподарським фермерським господарством «Белік» (далі - СФГ «Белік») укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, в якому відсутня істотна умова про порядок перегляду орендної плати, а також не визначена ціна сільськогосподарської продукції, якою здійснюється розрахунок між сторонами договору при сплаті орендної плати у натуральній (відробітковій) формі. У листопаді 2015 року він звертався до відповідача з пропозицією змінити розмір орендної плати на підставі п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2014 року № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі», в якому встановлений порядок та умови перегляду орендної плати. Посилаючись на те, що відповідачем не надано відповіді на його пропозиції стосовно збільшення розміру орендної плати, просив суд визнати недійсним договір оренди землі, зобов'язавши відповідача повернути спірну земельну ділянку, а також стягнути судові витрати. Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2016 року, у задоволенні позову - відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що у відповідності до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди земельної ділянки, складають і підписують договір. Судами встановлено, що позивач на підставі державного акта на право власності на землю серія НОМЕР_2 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 11,26 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташованої на території Аполлонівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області. У 2011 році між ним та СФГ «Белік» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, в якому відсутня істотна умова про порядок перегляду орендної плати, а також не визначена ціна сільськогосподарської продукції, якою здійснюється розрахунок між сторонами договору при сплаті орендної плати у натуральній (відробітковій) формі. Відповідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди, місце розташування та розмір земельної ділянки, строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків і порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови збереження стану об'єкта оренди, умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцю, існуючі обмеження, обтяження, щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди, відповідальність сторін. Зазначені істотні умови договору передбачені Типовим договором оренди землі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220. За змістом п. 6 договору оренди передбачено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексацій, визначених законодавством. 18 липня 2015 року на адресу відповідача позивачем направлено заяву про виплату орендної плати у натуральній формі за 2015 рік відповідно до умов, викладених у п. 5 договору оренди землі, та здійснення перерахунку обсягів натуральної форми плати за оренду земельної ділянки у грошову, яку провести виходячи з фактичної собівартості видів продукції, вирощених орендарем та наданих для розрахунку з орендодавцем, яка склалася в господарстві за минулий рік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 672 «Про проведення перерахунку обсягів натуральної та відробіткової форм плати за оренду земельної частки (паю) у грошову». 26 листопада 2015 року позивач звернувся до відповідача з письмовою пропозицією про зміну розміру орендної плати за договором оренди землі, в якій навів свої обґрунтування з приводу необхідності збільшення орендної плати з 3 % до 7 % відсотків від нормативної грошової оцінки землі. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди, місце розташування та розмір земельної ділянки, строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків і порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови збереження стану об'єкта оренди, умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцю, існуючі обмеження, обтяження, щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди, відповідальність сторін. Встановивши, що під час укладання договору сторони погодили всі істотні умови договору оренди землі і шляхом вільного волевиявлення посвідчили його особистими підписами, тобто спірний договір укладено з урахуванням приписів ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», та врахувавши, що в договорі чітко врегульовані всі питання щодо орендної плати, а саме у п. 5 вказано, що орендна плата вноситься за земельні ділянки орендарем у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки з виплатою у натуральній або грошовій формі, а також, що постанова Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 672 «Про проведення перерахунку обсягів натуральної та відробіткової форм плати за оренду земельної частки (паю) у грошову» прийнята на виконання Указу Президента України від 15 грудня 1998 року № 1353 «Про гарантування захисту економічних інтересів та поліпшення соціального забезпечення селян-пенсіонерів, які мають право на земельну частку (пай)»та стосується оренди земельних часток (паїв), а не земельних ділянок, суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити. Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович