Справа № 308/5040/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

12 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Мацунича М.В.

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 05 квітня 2017 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Ужгородської міської ради, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05 квітня 2017 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Ужгородської міської ради, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Заперечуючи ухвалу суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 предявила позов до Ужгородської міської ради, ОСОБА_4 у якому просила суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення 17 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання №919 від 31 травня 2013 року в частині надання ОСОБА_4 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі вул. Урожайної з подальшою передачею її в оренду (п.1.19); 2) скасувати електронну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер якої :68:001:0127 за адресою м. Ужгород, вул. Урожайна, яка проведена 19 лютого 2014 року.

Закриваючи провадження по справі, суд керувався п.1 ст.205 ЦПК України та виходив з того, що оскільки предметом спору є рішення Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку з подальшою передачею її в оренду при винесені якого відповідач здійснював владні управлінські функції, то даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Однак, до таких висновків суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 п. 1 ст.205 ЦПК України суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства .

Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі субєкт владних повноважень).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього субєкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Таким чином, до адміністративної відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників субєкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу субєкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного субєкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії субєкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

ЗК України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обовязків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними субєктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в звязку з прийняттям субєктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обовязків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та предявлятися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою предявлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення субєкта владних повноважень.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України №6-2510цс15 від 16.12.2015 року. При цьому вказаний правовий висновок зроблено на спільному засіданні судових палат в цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України з метою формування однакових підходів до правильного застосування судами норм процесуального права в частині визначення правил підсудності або встановленої законом компетенції судів для визначення правил підсудності справ у сфері земельних відносин.

Даний правовий висновок,що є обовязковим для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Таким чином, оскільки позивачем оскражується правовий акт індивідуальної дії (ненормативний правовий акт), який вичерпує свою дію після його реалізації та на підставі якого у особи виникають певні речові права, то такий спір є приватноправовим та повинен розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, в залежності від субєктного складу сторін.

Враховуючи наведене, а також, виходячи з предмету і підстав позову, характеру спірних правовідносин, висновок суду першої інстанції про те, що даний спір підлягає розгляд у в порядку адміністративного судочинства є помилковим.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 307, 308, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів :

у х в а л и л а :

апеляційну скаргуОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 05 квітня 2017 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Ужгородської міської ради, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення - скасувати, а справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :