У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Сокальського районного нотаріального округу Львівської області СироїдГалина Іванівна, комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та анулювання свідоцтва про право власності за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він ІНФОРМАЦІЯ_1, приїхавши на похорон батька, ОСОБА_7, звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, де йому нотаріус повідомила, що будинок АДРЕСА_1, у якому він виріс та проживав, подарований ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 29 серпня 2005 року.

Позивач зазначав, що ОСОБА_7, як людина похилого віку (81 рік), який за станом здоров'я потребував стороннього догляду (згідно медичної картки періодично лікувався з приводу захворювань очей, перебував з 10 по 26 серпня 2005 року на стаціонарному лікуванні з приводу захворювання очей, страждав на енцифалопатію (важке захворювання головного мозку) та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу вказаного будинку у власність відповідачки лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав і обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачкою. ОСОБА_7 після укладення договору надалі проживав у будинку, з реєстрації не знімався, ключі від будинку відповідачці не передавав, вносив оплату за житлово-комунальні послуги.

З урахуванням наведеного просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 29 серпня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І., анулювати свідоцтво про реєстрацію права власності на будинок по АДРЕСА_1, визнати за позивачем право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 18 січня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області

від 16 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що при укладенні спірного договору дарування батько позивача, ОСОБА_7, помилявся щодо природи укладеного правочину.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані (ст. 212 ЦПК України).

Судами встановлено, що 29 серпня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, яка є його онукою, укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 вересня 2005 року, виданого комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 29 серпня 2005 року.

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також встановлено, що ОСОБА_7 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав і був зареєстрованим у АДРЕСА_1, що підтверджується копією довідки, виданої виконавчим комітетом Острівської сільської ради Сокальського району Львівської області від 21 березня 2012 року № 294. На день смерті у спірному будинку, крім ОСОБА_7, ніхто зареєстрованим не був.

Згідно копії відповіді на запит адвоката, наданої Львівським обласним клінічним діагностичним центром від 31 липня 2012 року № 278, зокрема встановлено, що 7 вересня 2005 року ОСОБА_7 звертався у діагностичний центр, де йому видано направлення із попереднім діагнозом втрата зору.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення на момент вчинення правочину.

Отже, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які свідчили б про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з того, що ОСОБА_7 як власник спірного житлового будинку, розпорядився ним на власний розсуд, а доводи ОСОБА_3 щодо продовження проживання в будинку та направлення квитанцій на ім'я дарувальника не може свідчити про помилку при укладені договору дарування.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 серпня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик