Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Євграфової Є.П., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Харківська міська рада, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, про усунення перешкод у користуванні та володінні власністю, зобов'язання знести огорожу на прибудинковій території багатоквартирного будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року є власником квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 є матір'ю ОСОБА_3 та користувачем вказаної квартири. ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2. Без будь-якої дозвільної документації відповідач захопила частину прибудинкової території та побудувала шиферну огорожу, якою перегородила проїзд до квартири позивачів з АДРЕСА_1. Вказані дії відповідача негативно впливають на умови проживання позивачів та позбавляють їх можливості повноцінно користуватися власною квартирою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили: зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ними прибудинковою територією по проходу та проїзду до квартири АДРЕСА_1 шляхом відновлення стану земельної ділянки для безперешкодного і вільного задоволення потреб позивачів та шляхом демонтажу шиферної огорожі, яка встановлена на прибудинковій території вказаного житлового будинку; зобов'язати відповідача у подальшому не чинити перешкоди у користуванні позивачами прибудинковою територією житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні прибудинковою територією по проходу та проїзду до квартири АДРЕСА_1 шляхом демонтажу шиферної огорожі, встановленої на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на прибудинковій території багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 без відповідного дозволу міської ради та без згоди ОСОБА_3 встановлена шиферна огорожа, яка належить відповідачу.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанцій погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року належить квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки про склад сім'ї від 17 серпня 2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_4, яка є матір'ю ОСОБА_3

ОСОБА_5 є власницею квартири АДРЕСА_2 відповідно до договору дарування від 04 червня 2004 року.

Прибудинкова територія знаходиться у загальному користуванні власників квартир вказаного будинку.

Житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Нормами ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказувала, що спірний шиферний паркан вона не встановлювала і він їй не належить, спірний паркан було встановлено до набуття сторонами права власності на їхнє помешкання і будівельні роботи по АДРЕСА_1 нею не продовжилися (а. с. 29-33).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, хто саме і коли встановив спірний паркан.

Крім того, в матеріалах справи відсутні висновки компетентних органів про неправомірну поведінку відповідача щодо зведення спірного шиферного паркана.

Сам по собі факт володіння відповідачем сусідньою з позивачами квартирою не може вважатися створенням перешкод у розумінні ст. 391 ЦК України.

Управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування (ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється шляхом контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об'єктів містобудування, проектної документації.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

Залучивши на підставі клопотання представника позивача (а. с. 86) в якості третіх осіб Харківську міську раду та Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, апеляційний суд в порушення норм ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не встановив, чи зверталися позивачі до органу державного архітектурно-будівельного контролю із заявами щодо виявлення факту самочинного будівництва, якщо так, то які наслідки розгляду такого звернення, чи було видано припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не витребував нових доказів на підтвердження або спростування заявлених вимог, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову частково.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська