Справа №591/2353/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Кривцова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/1376/17 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря - Різниченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Шаповал Олени Олегівни

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 липня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_3 проживає у сусідній квартирі № 604 у цьому ж багатоквартирному жилому будинку. Вказані квартири розташовані на шостому поверсі дев'ятиповерхового будинку та мають загальний коридор і колясочну площею приблизно 4 кв.м, якою одноособово користується відповідач. Посилаючись на те, що відповідач відмовляється надати доступ до спірного приміщення колясочної, так як установила залізні двері, а на прохання надати їм ключі від приміщення відповіла відмовою, позивачі просили суд усунути перешкоди, що чинить їм відповідачка у користуванні вказаним приміщенням загального користування шляхом зобов'язання її зняти залізні двері, забезпечивши вільний доступ до цього приміщення.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 липня 2017 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_5, ОСОБА_6 приміщенням загального користування - колясочною, площею 4 кв.м., що розташоване на 6 поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, шляхом забезпечення вільного доступу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до вказаного приміщення та зобов'язання ОСОБА_3 видати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 екземпляр ключів від даного приміщення.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про зняття залізної двері з колясочної відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у сумі 320 грн.

Вказане рішення суду представник відповідача ОСОБА_3 - Шаповал О.О. оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не врахував обставини того, що колишній власник квартири, яка зараз належить позивачам, відмовився від користування допоміжним приміщенням - колясочною на користь відповідачки, як одинокої багатодітної матері, тобто, такий одноособовий порядок використання нею спірного приміщення раніше був узгоджений. При цьому, як зауважила представник відповідача, під час заселення відповідачки в даний житловий будинок їй не було виділено в користування підвальне приміщення, тому її речі весь цей час зберігались у колясочній. Також представник відповідача звертає увагу на те, що площа колясочної замала для спільного користування сторонами, тому вона не заперечує, щоб позивачі ставили коляску у приміщенні між їх квартирами.

В апеляційній скарзі представник відповідача також звертає увагу суду на положення п. 3.4.5 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 05 вересня 2003 року за № 146 стосовно того, що улаштування чи закриття дверних або віконних прорізів у квартирних (багатоповерхових) будинках не відноситься до самовільного будівництва.

Крім того, в апеляційній скарзі йдеться і про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що за позивачами закріплено спірне допоміжне приміщення і що саме ця частина облаштованого приміщення перешкоджає позивачам у користуванні їх квартирою. До того ж, як зауважила представник відповідача, у будинку є й інші вільні приміщення колясочних, які ніким не облаштовані і не зайняті, якими могли б користуватись позивачі, проте суд цих обставин не дослідив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_7 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Клопотання відповідача ОСОБА_3 про перенесення розгляду справи у зв'язку із знаходженням її адвоката Шаповал О.О. у відпустці колегія суддів вважає за необхідне відхилити, так як відсутні докази щодо поважності причин вказаного повідомлення.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, яка розташована на шостому поверсі дев'ятиповерхового будинку (а.с. 5, 6, 7, 8-10).

У вказаній квартирі зареєстровані позивачі та їх неповлолітня дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у сусідній квартирі № 604 на шостому поверсі у цьому ж багатоквартирному жилому будинку разом з трьома неповнолітніми дітьми: дочкою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, сином ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, та сином ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 24, 25, 26, 28, 29).

Квартири сторін мають спільний загальний коридор та допоміжне приміщення загального користування площею 4,6 кв.м, позначене цифрою «VІ», як зазначено у наданій позивачами суду апеляційної інстанції копії поетажного плану спірного будинку, яким, як встановлено судом, чого не заперечує відповідач, одноособово користується остання, установивши залізні двері, а також не надає ключі позивачам, що визнали сторони під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є рівними у праві володіти і користуватися допоміжним приміщенням, яке має призначення для загального користування, у зв'язку з чим відповідачка не має переважного права користуватися вказаним приміщенням. Установивши, що остання чинить позивачам перешкоди у користуванні спільним майном, суд першої інстанції захистив їх порушене право, зобов'язавши відповідача усунути перешкоди у користуванні цим приміщенням шляхом забезпечення позивачам вільного доступу до приміщення та зобов'язав відповідачку видати їм екземпляр ключів від даного приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними і обґрунтованими, так як суд вирішив справу згідно з вимогами ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 382 ЦК України, ст.ст. 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та при постановленні рішення врахував Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 і від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 та судову практику Європейського суду з прав людини.

Також рішення ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, детально проаналізовані всі посилання на підтвердження вимог позову та наведені переконливі мотиви щодо їх обґрунтування, а також стосовно спростування заперечень відповідачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Установивши, що спірне допоміжне приміщення є приміщенням загального користування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні спільним майном, так як матеріалами справи встановлено, що вказаним приміщенням одноособово користується тільки відповідачка.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, які були повно і всебічно досліджені судом першої інстанції.

Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на те, що попередній власник квартири, в якій мешкають позивачі, відмовився від користування спірним приміщенням на користь відповідачки, у зв'язку з чим, на думку представника відповідача, такий порядок користування перейшов і до позивачів, як до нових власників квартири, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки у розумінні ст. 369 ЦК України між позивачами і відповідачкою такої домовленості не досягнуто.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відповідачці не було виділено в користування підвальне приміщення у багатоквартирному будинку, де мешкають сторони, то вона має право одноособово користуватись спірним, так як вказане питання не стосується заявлених позовних вимог і не пов'язано з вирішенням спірного питання.

Що стосується доводів апеляційної скарги про замалу площу допоміжного приміщення, про недоведення позивачами факту того, що саме за їх квартирою закріплене це приміщення та про наявність інших вільних приміщень колясочних у цьому будинку, то вони, на думку колегії суддів, також не впливають на висновок суду щодо усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування, ураховуючи, що позивачі наполягали саме на спільному користуванні разом з відповідачкою спірним допоміжним приміщенням, яке розташоване між їх квартирами та належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а також ураховуючи обставини зручності такого користування.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на п. 3.4.5 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року за № 146, то обставини стосовно наявності чи відсутності факту самовільного будівництва не були предметом судового розгляду. До того ж, вказаний Наказ скасовано як такий, що втратив актуальність та встановлює регуляторні бар'єри згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10 березня 2017 року № 166-р.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які слугували б підставою для зміни чи скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні. Отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Шаповал Олени Олегівни відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 липня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -