Номер провадження: 22-ц/785/3481/17
Головуючий у першій інстанції Кодінцева С. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ПАТ „СК „Галицька" до ОСОБА_2 про стягнення суми страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року представник ПАТ СК „Галицька" Дорошенко О.С. звернулася до Болградського районного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, в якому просить постановити рішення та стягнути на її користь сплачену в рахунок страхового відшкодування грошову суму в розмірі 50 000.00 гривень та судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 29.03.2015 року між позивачем ПрАТ «СК «Галицька» та ОСОБА_2 було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс № АІ/5981376, на підставі якого був застрахований автомобіль марки ВАЗ 21540, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

17.10.2015 року сталася ДТП за участю транспортного засобу ВАЗ 211540, державний номер НОМЕР_1, яким керував водій ОСОБА_2 в м. Одеса на перехресті вул. Мельницька - вул. Балківська, та рухаючись по вул. Мельницької на зелений сигнал світлофору при зміні напрямку руху і виконанні повороту ліворуч, при наявності дорожнього знаку 4.4. «Рух прямо або праворуч», не переконався в безпечності маневру та скоїв зіткнення з автомобілем Hyundai IX35, державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, який рухався в зустрічному напрямку руху.

Постановою Болградського районного суду Одеської області справа № 497/2593/15-п, провадження № 3/497/908/15 від 09.11.2015 року відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, був визнаний винним у скоєнні ДТП 17.10.2015 року в м. Одеса та йому було призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340.00 грн.

Згідно акту про страхове відшкодування № ГСК0М, було прийнято рішення про визнання ДТП, що мала місце 17.10.2015 року страховим випадком та було встановлено розмір страхового відшкодування у розмірі 50 000.00 гривен. Зазначена сума була виплачена на користь ТОВ «Агроінвестгруп», на підставі платіжного доручення №3648 від 29.03.2016 року.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні ДТП, то має нести відповідальність за спричинену шкоду та зобов'язаний відшкодувати особі, позивачу, який відшкодував, на підставі договору страхування, спричинену відповідачем шкоду та до якого перейшло право зустрічної вимоги. Викладене стало приводом для звернення до суду з зазначеними вимогами.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року позов ПАТ „СК Галицька" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька»: суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 50 000.00 гривень та судовий збір у розмірі 1378.00 гривен.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

У повній мірі, всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що:

- 29.03.2015 року між ПрАТ «СК «Галицька» та ОСОБА_2 було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підставі якого був застрахований автомобіль марки ВАЗ 211540, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та в зв'язку з цим був виданий відповідний страховий поліс № АІ/5981376. Строк дії договору з 30.03.2015 року до 29.03.2016 року.Договір укладений на умовах першого типу, відповідно до п.15.1., ст. 15 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за яким відповідальність розповсюджується на будь-яку особу, яка експлуатує його на законних підставах, в тому числі і на відповідача.

- 17.10.2015 року сталося ДТП за участю транспортного засобу ВАЗ 211540, державний номер НОМЕР_1, яким керував водій ОСОБА_2 в м. Одеса на перехресті вул. Мельницька - вул. Балківська. Відповідач, керуючи автомобілем ВАЗ 211540, державний номер НОМЕР_1, рухаючись по вул. Мельницькій на зелений сигнал світлофору при зміні напрямку руху і виконанні повороту ліворуч, при наявності дорожнього знаку 4.4. «Рух прямо або праворуч», не переконався в безпечності маневру та скоїв зіткнення з автомобілем Hyundai IX35, державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, який рухався в зустрічному напрямку руху.

- постановою Болградського районного суду Одеської області від 09.11.2015 року у справці № 3/497/908/15 ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КупАП з накладенням штрафу в сумі 340 грн. (а.с.6).

- відповідно до Звіту експертного дослідження документів ОСОБА_7 за № 414-12-16 від 02.12.2015 року про визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу, розмір завданих збитків власнику автомобіля Hyundai IX35, державний номер НОМЕР_2, складає 90 327.17 гривен (а.с.14-21).

- згідно розрахунку на виплату страхового відшкодування по страхуванню цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів за шкоду, пов'язану з пошкодженням транспортного засобу від 29.03.2016 року, затвердженого СК «Галицька» до виплати підлягає страхове відшкодування Агроінвестгруп Тов в розмірі 50 000.00 гривень (а. с. 22).

- СК «Галицька» склала страховий акт (аварійний сертифікат) № ГСК0М про те, що ДТП, що сталася 17.10.2015 року за участю транспортного засобу (забезпеченого) ВАЗ 211540, д/н НОМЕР_3 є страховим випадком, передбаченим ст.6 Закону України про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та визначено суму матеріальної шкоди в розмірі 50 000.00 гривен (а.с.23).

- внаслідок настання страхового випадку в результаті зазначеної ДТП, позивачем, тобто ПрАТ «СК «Галицька», було здійснено виплату страхового відшкодування, шляхом перерахування коштів у розмірі 50 000.00 гривен, що підтверджується платіжним дорученням від 29.03.2016 року № 3648 (а.с.24).

- 14.09.2016 року за вих. № 79 ГАЛ/АГ на адресу відповідача ОСОБА_2 було направлено письмову претензію про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 50 000.00 гривень (а.с.25).

Так, добровільно відшкодувати заподіяний збиток відповідач не виявив бажання, отриману ним претензію було залишено без відповіді.

Задовольняючи позов ПрАТ „СК „Галицька" до ОСОБА_2 про стягнення суми страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок настання страхового випадку ПрАТ «СК «Галицька», було здійснено виплату страхового відшкодування, шляхом перерахування коштів у розмірі 50 000.00 гривен. Відповідач в порушення умов п.п. 33.1.2 п.33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», протягом трьох робочих днів жодним чином (телефон, факс, телеграф, пошта тощо) не повідомив позивача про настання дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.10.2015 року. Відповідач та його представник не надали на спростування доводів позивача щодо стягнення страхового відшкодування в порядку регресу жодних документально підтверджуючих доказів поважних причин невиконання ОСОБА_2 обов'язку повідомлення страховика про ДТП. Не встановлено таких обставин і під час розгляду справи судом.

Такі висновки суду першої інстанції є такими,що відповідають встановленим у справі обставинам та правильними.

Правовідносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-VІ) та іншими прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-VІ обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників;

В розумінні ст. 21 цього ж Закону на території України забороняється експлуатація транспортного засобу, який бере участь в дорожньому русі без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування (ст. 21);

Відповідно до п. 2. Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів АІ / 5981376 від 29.03.2015 року та ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода,що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Як встановлено судом, страховик визнав, що ДТП від 17.10.2015 року за участю забезпеченого транспорту, водій якого визнаний винним у скоєнні ДТП і спричиненні збитків майну потерпілого, є страховим випадком, узгодив розмір збитків і здійснив добровільну виплату страхового відшкодування у розмірі встановленого ліміту страхування - 50 000 грн.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» статтю 33 Закону № 1961-IV було викладено в новій редакції, зокрема, розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку із чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 цієї статті. Проте вказані зміни щодо нумерації зазначеного підпункту до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, у якому міститься відсилання на відповідні пункти та підпункти статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України; далі - МТСБУ), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Така правова позиція викладена у у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15.

Цивільна справа № 6-284цс15 Верховним Судом України розглянута за заявою страховика ПАТ СК «Країна» в порядку неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 та підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Верховний Суд України встановив, у справі, яка переглядається, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій неправильно застосували положення підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 і підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що призвело до неправильного вирішення спору. За таких обставин Верховний Суд України вважав, що судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Тобто Верховний Суд України прийшов до висновку, що обов'язок передбачений підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про повідомлення страховика про ДТП у строк не пізніше 3-х днів з дня настання установлений для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку також факт настання страхового випадку страховиком не оспорювався і незважаючи на невиконання відповідачем свого обов'язку передбаченого підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо своєчасного повідомлення у передбачений законом строк про настання ДТП без поважних причин, страховик на підставі поданої потерпілим відповідної заяви та доданих до заяви документів не знайшов підстав для відмови у здійсненні страхової виплати.

При цьому страховик не був позбавлений можливості у відповідності до ст. 34 Закону № 1961-VI протягом 2-х робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування та протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП направити свого представника на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Тобто здійснена страховиком виплата страхового відшкодування потерпілому є обґрунтованою.

За необґрунтованості виплати страхового відшкодування внаслідок порушення самим страховиком вимог Закону № 1961-VI через нерозслідування або неналежне розслідування страхового випадку або через невідповідність рішення про виплату встановленим розслідування (перевікою) обставинам, які не надавали підстав для страхової виплати тощо, у страховика відсутні підстави для зворотної вимоги в порядку регресу.

Судова колегія проаналізувавши встановлені у справі обставини, висновки суду першої інстанції, вивчивши приведену правову позицію Верховного Суду України, на яку в тому числі, посилався відповідач та його представник у запереченнях на позов та у доводах апеляційної скарги вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Первісним та основним зобов`язанням, яке виникло внаслідок зіткнення автомобілів у результаті ДТП 17.10.2015 року, є деліктне зобов'язання, в якому за загальними правилами ст. 1166 ЦК України потерпілий (кредитор) - ОСОБА_6 (особа, якій завдано майнова шкода внаслідок пошкодження його автомобіля), а заподіювач шкоди (боржник) - ОСОБА_2 (особа, неправомірними, активними, винними діями якого завдано майнової шкоди потерпілому).

У той же час завдання майнової шкоди ОСОБА_6 у результаті пошкодження його автомобіля - це страховий випадок за договором обов`язкового страхування, укладеним ОСОБА_2 зі Страховиком - ПАТ «СК «Галицька».

Таким чином деліктне зобов`язання кредитора породжує право кредитора в такому зобов'язанні вимагати (на його вибір) або виплати страхового відшкодування в свого страховика (якщо з ним укладений договір добровільного страхування) або відшкодування завданої майнової шкоди від заподіювача шкоди та страховика останнього, як третьої особи, що за законом зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану потерпілому ОСОБА_6 з вини заподіювача ОСОБА_2

Потерпілий користуючись, як кредитор правом вибору пред'явлення вимоги, пред'явив таку вимогу до страховика заподіювача шкоди.

У момент укладення договору обов'язкового страхування ПАТ «СК «Галицька», як страховик, взяло на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником ОСОБА_2

Сутністю цього виду страхування (страхування відповідальності) як раз і є прийняття страховиком на себе фінансових ризиків виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди, а також згода страховика прийняти обов`язок сторони боржника у деліктному зобов'язанні у разі, якщо воно виникне.

Згідно з ч.1 ст. 22 Закону України № 1961-VI у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи (ст. 22 ч.1 );

Виплата суми завданих потерпілому збитків, що перевищує ліміт відповідальності страховика є обов'язком самого заподіювача шкоди, оскільки в силу закону та за умовами укладеного договору, страховик прийняв на себе зобов'язання відповідати у деліктному зобов'язанні виключно в межах ліміту відповідальності страховика, в даному випадку - 50 000 грн.

Встановивши факт настання страхового випадку і визначившись, що підстави для відмови у здійсненні страхової виплати відсутні, страховик виплатив страхове відшкодування потерпілому в межах суми страхового ліміту - 50 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Тобто, право зворотної вимоги (регресу) - це вимога кредитора до боржника (особи, яка завдала шкоди) про повернення сплаченого за його вини відшкодування потерпілому.

Як було встановлено судом і не заперечувалося відповідачем, він дійсно у встановлений законом строк (невідкладно, але не пізніше 3 робочих днів з часу настання ДТП) письмово не повідомив ПАТ «СК «Галицька» про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Зазначена обставина відповідно до припису підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 і підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дає Страховику право подати регресний позов до самого страхувальника після відшкодування завданої ним шкоди потерпілому в розмірі виплаченого відшкодування.

Право страховика на подання регресної вимоги не є поширеним, і передбачається лише для окремих випадків та у визначених законом межах (ст. 38 Закону № 1961-VI).

Тобто право на регрес перебачене ст. 1191 ЦК України регламентує загальні підстави права зворотної вимоги до винної особи. Зокрема такою підставою є відшкодування шкоди завданої іншою особою у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Проте факт виплати страховиком шкоди в якості страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування сам по собі не є достатньою підставою для виникнення права зворотної вимоги до страхувальника, оскільки сутністю страхування відповідальності як раз і є прийняття страховиком на себе фінансових ризиків виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди, а також згода страховика прийняти обов`язок сторони боржника у деліктному зобов'язанні у разі, якщо воно виникне.

Тому виникнення деліктного зобов'язання (страхового випадку), наявність підстав для виплати страхового відшкодування та його фактична виплата страховиком потерпілій особі за договором обов`язкового страхування не є підставою для виникнення права на регрес.

Такими підставами для страховика за договором обов'язкового страхування є випадки прямо зазначені у ст. 38 Закону України № 1961-VI, яка поширеному тлумаченню не підлягає.

Встановивши обставину, яка передбачена ст. 38 Закону України № 1961-VI в якості підстави яка надає страховику право на подачу регресного позову, районний суд правильно застосував норми матеріального права і набув правильного остаточного висновку про задоволення заявлених вимог про стягнення вилачених в порядку страхового відшкодування сум в порядку регресу.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстнації не спростовують, а зведені виключно до переоцінки доказів та до намагання здійснити інше тлумачення норм матеріального права, які регулюють відносини між страховиком та страхувальником в частині права на регрес за договором обов'язкового страхування, які однак, правильно застосовані судом першої інстанції на підставі вірно встановлених обставин справи.

Разом з тим, правильно визначивши норми ЦК України - ст. ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону № 1961-VI, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, районний суд помилково послався в оскаржуваному рішенні на норми, ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які регулюють суброгацію.

Проте між регресом та суброгацією існують відмінності.

За суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов`язанні зі збереженням самого зобов`язання, тобто особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. Фактично страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. При регресі одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Тобто ці інститути мають різний режим правового регулювання. Так, регрес регулюється загальними нормами цивільного права, а для суброгації відповідно до ст. 993 ЦК України встановлений особливий правовий режим. Регрес у страхуванні виникає стосовно вузького кола осіб, тоді як суброгація застосовується щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку.

Загальні норми ЦК України, що регулюють правовідносин страхування (глава 67), не передбачають можливості, підстав та умов виникнення у страховика права зворотної вимоги (регресу). Однак спеціальний Закон від 01.07.2004 року «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який відповідно до ст.. 999 ЦК України регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у ст. 38 передбачає право страховика та Моторного (трансопртного) страхового бюро України на звернення з регрес ним позовом до визначеного кола суб`єктів і за наявності передбачених цією статтею умов. Спеціальний закон «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 3) метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування цивільно-правової відповідальності страховик виплатив третій особі, а не своєму страхувальнику, є одночасно й відшкодуванням шкоди третій особі (потерпілому) в деліктному зобов`язанні, оскільки страховик у договірних правовідносинах обов`язкового страхування відповідальності є одночасно боржником у цьому деліктному зобов`язанні.

Таким чином, очевидною є різниця в правових наслідках виплати страховиком страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування та виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Перша виплата своїм наслідком для страховика має перехід до нього права вимоги до особи, відповідальної за збитки - суброгацію, інша - виникнення в страховика права зворотної вимоги до винної особи.

Отже, перехід права вимоги від страхувальника до страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу не є суброгацією (суброгація виникає на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту), а є регресом.

Крім того, районний суд помилково зазначив у мотивувальній частині про укладення між сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту.

Проте такі неточності та помилкові визначення не призвели до неправильного вирішення справи і в даному випадку є підставою для виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2. підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з виключенням із мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу задоволення позову на норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», в іншій частині рішення слід залишити без змін, оскільки суд першої інстанції в іншій частині рішення порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність його висновків не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року - змінити в його мотивувальній частині.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

Є.С. Сєвєрова