ухвала

іменем україни

07 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційними скаргами представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з цим позовом, обґрунтовуючи його тим, що 08 квітня 2008 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого з 04 лютого 2011 року є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_6 уклали кредитний договір № 295/П/33/2008-840, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в розмірі 51 300 дол. США із розрахунку 13,69 % на рік строком з 08 квітня 2008 року по 08 квітня 2033 року.

На забезпечення виконання боржником обов'язків згідно з кредитним договору між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов'язалася відповідати перед позивачем за належне виконання позичальником зобов'язань, що випливають з кредитного договору, в повному обсязі.

Відповідно до п. 8.4 кредитного договору договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань.

Згідно з пунктами 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3, 3.3.4 кредитного договору відповідач ОСОБА_6 зобов'язався вносити чергові мінімальні платежі за кредитом/кредитною лінією, щомісячно, до 10 числа поточного місяця.

Позивач свої обов'язки згідно з умовами кредитного договору виконав повністю, натомість відповідачем станом на 20 жовтня 2015 року порушені пункти 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3, 3.3.4, 4.3.2, 4.3.4 кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами.

Відповідно до п. 5.2 кредитного договору у випадку прострочення виконання зобов'язання позичальником щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений п. 3.3.3 кредитного договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п. 4.3, за виключенням п. п. 4.3.8, 4.3.9 кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної в п. 1.1 кредитного договору, за кожен випадок.

30 травня 2013 року за згодою сторін відбулася зміна валюти зобов'язання в національну валюту за курсом 1 дол. США = 7,993 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем обов'язків щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, станом на 31 серпня 2015 року за відповідачем наявна заборгованість за кредитним договором в сумі 426 514,38 грн, у тому числі: непогашений кредит - 256 338,47 грн; несплачені відсотки - 74 594,50 грн; несплачена пеня - 32 089,89 грн; реструктуризована пеня - 22 487,43 гр.; реструктуризований штраф - 41 004,09 грн.

Оскільки відповідачі заборгованість за кредитним договором в добровільному порядку не погасили, позивач просив суд стягнути з них заборгованість у вищевказаному розмірі в примусовому порядку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість в розмірі 362 241 грн 83 коп., а саме: 256 338,47 грн - заборгованість за кредитом; 74 594,50 грн - заборгованість за відсотками, 31 308,86 грн - пеня за прострочення сплати кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» судові витрати в розмірі 5 433 грн 63 коп.: по 2 716 грн 82 коп. з кожного.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкова І.О. просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року повністю, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року скасувати в частині відмови у стягненні пені та штрафу, направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем порушено умови договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, що привело до утворення заборгованості, а тому підлягає стягненню з відповідачів як солідарних боржників на користь позивача заборгованість у розмірі 362 241 грн 83 коп. Доказів, які б спростували визначений позивачем розмір заборгованості, відповідачами суду надано не було. Також судами застосовано до вимог про стягнення пені ч. 2 ст. 258 ЦК України, відповідно до якої до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 08 квітня 2008 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 уклали кредитний договір № 295/П/33/2008-840, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в розмірі 51 300 дол. США із розрахунку 13,69 % на рік строком з 08 квітня 2008 року по 08 квітня 2033 року.

На забезпечення виконання боржником обов'язків згідно з кредитним договором між банком та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов'язалася відповідати перед позивачем за належне виконання позичальником ОСОБА_6 зобов'язань, що випливають з кредитного договору, в повному обсязі.

Відповідно до п. 8.4 кредитного договору договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань.

Згідно з п. п. 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3, 3.3.4 кредитного договору відповідач ОСОБА_6 зобов'язався вносити чергові мінімальні платежі за кредитом/кредитною лінією, щомісячно, до 10 числа поточного місяця.

30 травня 2013 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_7 був укладений додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки від 08 квітня 2008 року, згідно з п. п. 1.1 якого поручитель зобов'язується в порядку, передбаченому кредитним договором, відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_6 у повному обсязі грошових зобов'язань за кредитним договором, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, які можуть мати місце у майбутньому, а саме, зобов'язань з повернення кредиту, сплаті відсотків, комісій, неустойки, відшкодуванню збитків та інших платежів.

Згідно з п. 2.1 додаткового договору поруки кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобов'язання за кредитним договором при умові, якщо у встановлений кредитним договором строк виконання зобов'язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані належним чином.

Згідно з пп. 2.3 додаткового договору поруки поручитель зобов'язаний виконати взяті на себе зобов'язання за цим договором не пізніше 3 банківських днів з дня отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Позивач свої обов'язки згідно з умовами кредитного договору виконав повністю, натомість відповідачем станом на 20 жовтня 2015 року порушені пункти 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3, 3.3.4, 4.3.2, 4.3.4 кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами, внаслідок чого за договором утворилась заборгованість у розмірі 426 514,38 грн, у тому числі: непогашений кредит - 256 338,47 грн; несплачені відсотки - 74 594,50 грн; несплачена пеня - 32 089,89 грн; реструктуризована пеня - 22 487,43 грн; реструктуризований штраф - 41 004,09 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення ‒ невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Суди встановили, що сторони визначили як строк дії договору ‒ до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за кредитами та процентами за користування ними (пункт 8.4 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту ‒ до 08 квітня 2033 року (пункт 3.3.4 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, внесення мінімально необхідного платежу, відсотків за користуванням (пункти 1.3.1, 3.3.1 - 3.3.3 кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору ‒ до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним внесенням платежів. Таким чином, за умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Також поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов'язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договорами поруки відповідальність поручителів наступає у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання за першою вимогою банку протягом п'яти календарних днів, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16.

Так, суди вищевикладеного не врахували, не взяли до уваги, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язань не пізніше 3-х банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора, не з'ясували, за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє.

Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Також, виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, сліддійтивисновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Суд першої інстанції належним чином не встановив усіх обставин справи, не звернув увагу на п. 7.3 кредитного договору, яким передбачено, що сторони керуючись ст. 259 ЦК України дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років, не взяв до уваги, що стороною не було заявлено про застосування спеціальної позовної давності, на що не звернув уваги апеляційний суд та не перевірив доводів апеляційної скарги в повному обсязі.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак