АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/499/17 головуючий у 1-й інстанції: Трусова Т.О.
апеляційне провадження №22-ц/796/8702/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки і піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з нею. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за кордон з метою лікування, оздоровлення та розвитку здібностей дитини, однак відповідач безпідставно відмовляє у наданні таких дозволів, при цьому висуває різні умови для видачі дозволів, зокрема, матеріальні.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила надати дозвіл на оформлення проїзних та візових документів для тимчасового виїзду за кордон малолітній ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_2; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн Європи, зокрема до Федеративної Республіки Німеччини, малолітній ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, у період з 20 червня 2017 року по 10 вересня 2017 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Надано дозвіл на оформлення проїзних та візових документів для виїзду за кордон малолітній ОСОБА_4 без згоди батька ОСОБА_2 Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України (до Федеративної Республіки Німеччини) малолітньої ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 для лікування на строк до 10 вересня 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1102 грн. 40 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що з квітня 2006 року по листопад 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року було розірвано. За час перебування у шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з матір'ю.

Відповідно до консультативного висновку ЛКК № 216/2017 від 9 лютого 2017 року, наданого КНП "Консультативно-діагностичний центр дитячий Дарницького району м. Києва" малолітній ОСОБА_4 встановлено діагноз "двобічна сенсоневральна приглухуватість ІІ ступеню зліва, приглухуватість ІІІ ступеню зправа", у зв'язку з чим за станом здоров'я дитина потребує постійного стороннього догляду та має медичні показання для визнання її інвалідом (а.с. 40).

З листа клініки "Вівантес", що знаходиться у місті Берлін, Федеративна Республіка Німеччина, убачається, що позивач зверталась з приводу обстеження та діагностування дочки ОСОБА_4, на що отримала підтвердження щодо надання клінікою медичних послуг, зокрема у лор-відділенні, а саме: консультацій, анамнезу, обстеження та призначення діагностики за допомогою габаритного медичного обладнання (а.с. 55).

Позивач вживає заходи щодо лікування доньки та отримавши консультації лікарів, звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_4 за межі України з метою проходження дитиною обстеження та можливого лікування, проте відповідач нотаріально посвідченого дозволу на такий виїзд не надає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи інтереси дитини, яка має вади слуху та потребує лікування, правильно виходив із того, що надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, а саме до Федеративної Республіки Німеччини, без згоди одного з батьків, у період з 20 червня 2017 року по 10 вересня 2017 року для проходження медичного обстеження та лікування не суперечить положенням чинного законодавства та відповідатиме інтересам дитини, оскільки відсутність згоди відповідача на виїзд за кордон дитини для обстеження та лікування обмежують права дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно положень ст. ст. 2, 3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що дають право громадянину України на виїзд з України та в'їзд в Україну, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, (далі - Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (п. п. 1 п. 4 Правил).

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. п. 2 п. 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, діючим законодавства не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише передбачено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батька або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно виходив із того, що за змістом Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, визначився з характером спірних правовідносин та зазначив термін вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що надання судом дозволу суперечить нормам матеріального права, чим фактично порушує його інтереси щодо участі у вихованні доньки та можливості спілкування з нею є безпідставними, оскільки за рішенням суду надано тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька, у конкретний проміжок часу із зазначенням держави прямування.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Шахова