Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави Україна до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3 про визнання частково незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради Запорізької області, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області в інтересах держави Україна звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що пунктом 5.23 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 28 січня 2010 року № 38 «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0879 га по АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва, на підставі якого останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Прокурор зазначав, що вищезазначена земельна ділянка належить до земель рекреаційного призначення, однак проектна документація з землеустрою щодо її відведення затверджена рішенням міської ради без проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації.

Відповідно до схеми місцезнаходження виділена земельна ділянка знаходиться на території Бердянської коси у межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме: на відстані 215 м від урізу води Азовського моря, тому не могла бути передана у власність.

Генеральним планом м. Бердянська, затвердженим рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 25 червня 2009 року № 8, за вказаною вище адресою передбачено розміщення лише оздоровчих установ та установ відпочинку.

Враховуючи викладені обставини, Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області просив визнати незаконним і скасувати зазначений пункт рішення Бердянської міської ради Запорізької області, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та зобов'язати ОСОБА_3 повернути її територіальній громаді м. Бердянська Запорізької області.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року, позов Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області задоволено.

Визнано незаконним і скасовано п. 5.23 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 28 січня 2010 року № 38 «Про передачу в оренду та власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,0879 га, виданий на ім'я ОСОБА_3, для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути територіальній громаді м. Бердянська Запорізької області земельну ділянку площею 0,0879 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована по АДРЕСА_1, межі якої визначені у державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданому ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що п. 5.23 рішення 78 сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 28 січня 2010 року № 38 «Про передачу в оренду, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0879 га для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації, з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного вище рішення ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Згідно з Генеральним планом м. Бердянська, що затверджений рішенням Бердянської міської ради від 25 червня 2009 року № 8, за адресою виділеної ОСОБА_3 земельної ділянки передбачено розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку.

Згідно зі схемою місцезнаходження спірна земельна ділянка знаходиться у межах м. Бердянська, на відстані 215 м від урізу води Азовського моря.

На час прийняття спірного рішення Бердянської міської ради Запорізької області було наявне рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 10 грудня 2004 року № 11, яким була встановлена 40-метрова прибережна захисна смуга вздовж Азовського моря у межах м. Бердянська, проте вказане рішення було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2010 року.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що передача земельної ділянки площею 0,0879 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва у власність ОСОБА_3 була здійснена з порушенням визначеного законодавством порядку.

При цьому, суд зазначив, що не вбачає підстав для застосування позовної давності до позовних вимог прокурора, оскільки він звернувся до суду за захистом прав територіальної громади м. Бердянська, тобто відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року, який набрав чинності 15 січня 2012 року.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що вимоги прокурора обґрунтовувались порушенням права власності держави на землю з боку органу місцевого самоврядування, а тому на спірні правовідносини позовна давність не поширюється (п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення правовідносин).

Проте з висновками судів повністю погодитися не можна.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якою особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність с строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений держаною здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає, про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судом установлено, що прокурором пред'явлено позов в інтересах територіальної громади м. Бердянська Запорізької області, яка є позивачем у даній справі.

Позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Незважаючи на викладене, суд фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов передчасною висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення відповідачами земельного законодавства.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи; роз'яснює, особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках встановлених ЦПК України (ч. 4 ст. 10 ЦПК України1).

Суд першої інстанції наведене не врахував, не з'ясував з якого часу стало відомо про порушення оскаржуваним розпорядженням земельного законодавства саме державі в особі територіальноїгромади м. Бердянська Запорізької області, а не прокурору, та у випадку пропущення початку перебігу позовної давності - поважність причин такого пропуску.

Крім того, апеляційний суд вважав, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України на спірні правовідносини позовна давність не поширюється.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п.4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його праві) власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з пп. 2 п. 2 розділу 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено та відповідно до п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» протягом трьох років із дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуватися положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення н. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності та оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються під імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб'єктів владних повноважень, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-68цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не врахував, не визначився з характером спірних правовідносин, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та дійшов передчасного висновку про те, що до даних правовідносин позовна давність не застосовується.

Крім того, суд не врахував правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, та, вирішуючи спір у порядку цивільного судочинства, не перевірив і не звернув уваги на те, що позивачем є прокурор в інтересах держави, звернувся з позовом до суб'єкта владних повноважень (Бердянської міської ради Запорізької області), оскарження рішення міської ради передбачає перевірку правомірності дій відповідача під час здійснення ним владних управлінських функцій.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик