УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., ЛуспеникаД.Д., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання недійсними договорів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 26 травня 2008 року між ним і публічним акціонерним товариством «Марфін Банк» був укладений кредитний договір № 00057/RKH, відповідно до умов якого він отримав кредит на придбання квартири АДРЕСА_1 в розмірі 53 091,65 доларів США та грошові кошти в сумі 9 454,65 доларів США на сплату страхових платежів під 11,9 % річних строком до 25 травня 2028 року.

У цей же день сторони уклали договір іпотеки № 00067rKH, предметом якого є квартира за вказаною адресою.

Зазначав, що при укладенні кредитного договору банк не повідомив його про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а також про валютні ризики і сукупну вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання.

У графіку платежів не визначена реальна ставка банку та загальна реальна процентна ставка з урахуванням усіх витрат позичальника.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати недійсними вищезазначені договори кредиту та іпотеки.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, вірно застосувавши положення ст. ст. 192, 203, 215-217, 533 ЦК України, належним чином оцінивши докази (ст. 212 ЦПК України), з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходили із того, що кредитний договір відповідає вимогам закону, зокрема, у ньому визначено розмір процентів за користування кредитом, порядок їх нарахування, сторонами узгоджено графік погашення заборгованості, в якому чітко розписані суми відсотків і тіла кредиту, позичальник був повідомлений про вартість інших сукупних послуг.

Крім того, позивач погодився на внесення грошових сум саме у доларах США.

Колегія погоджується з такими висновками.

Кредитні кошти надавалися позичальникові для придбання квартири АДРЕСА_1, яку він передав банку в іпотеку.

У матеріалах справи наявні заяви ОСОБА_4 щодо відсутності в нього фінансової можливості сплачувати кредит з клопотанням про реструктуризацію заборгованості (а.с. 135), щодо переведення залишку заборгованості в національну валюту (а.с. 112), що свідчить про те, що позичальник у односторонньому порядку відмовляється від виконання своїх зобов'язань.

У суді апеляційної інстанції судовий експерт Закорко І.П. пояснила, що грошові кошти отримані позичальником саме через касу банку.

Сам по собі факт неспівпадання щомісячних платежів із визначеними договором не є підставою для визнання його недійсним, а може свідчити про неправильність розміру заборгованості.

Таким чином, встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про відмову у визнанні недійсними договорів кредиту та іпотеки.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, проте згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддіВ.І. Журавель
Д.Д. Луспеник С.П. Штелик