Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

МазурЛ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування наказів директора державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» від 26 січня 2015 року № 33 та № 46/0 «Про переміщення працівників підприємства» в частині переміщення, та наказу № 246/0-4 від 29 квітня 2015 року про звільнення; про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргоюдержавного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП»), треті особи: незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування наказів директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 та № 46/0 «Про переміщення працівників підприємства» в частині переміщення, та наказу № 246/0-4 від 29 квітня 2015 року про звільнення; про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що наказ про переміщення працівників підприємства було видано з порушенням ст. 32 КЗпП України, оскільки переведення було фактичним скороченням штату. Вона не погодилась на переміщення, а її в порушення вимог ст. ст. 40 і 43 КЗпП України звільнили з роботи.

Зазначила, що вона не є юристом за фахом, тому пропустила строки для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відповідач не роз'яснив їй щодо строків оскарження наказів, тому просила строк їй поновити та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено строк ОСОБА_3 на оскарження наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_3

Визнано наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису першого терміналу посади старшого тальмана, яку займала ОСОБА_3, незаконним та скасовано.

Визнано наказ директора ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46/0 про переміщення ОСОБА_3 незаконним та скасовано.

Визнано наказ виконуючого обов'язки директора підприємства від 29 квітня 2015 року № 246/0-4 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасовано.

Поновлено ОСОБА_3 в ДП «ІМТП» на посаді тальмана першого терміналу.

Стягнуто з ДП «ІМТП» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 13 березня 2015 року по 02 червня 2016 року в розмірі 89 352 грн.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

У касаційній скарзі ДП «ІМТП» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що ОСОБА_3 працювала у відповідача на посаді тальмана першого терміналу відповідно до наказу начальника порту від 22 квітня 2004 року № 77 «Л». 23 січня 2015 року ДП «ІМТП» було видано наказ про зміни в організації виробництва та праці за № 28, відповідно до якого п. 1 цього наказу передбачено ліквідацію з 23 квітня 2015 року структурного підрозділу «3 термінал» з усіма робочими місцями, що складають його штатний розпис.

26 січня 2015 року ДП «ІМТП» було видано наказ № 33 від 26 січня 2015 року про переміщення працівників підприємства відповідно до п. п. 1, 2 якого передбачено збільшення робочих місць та посад у структурному підрозділі порту «3 термінал» за рахунок виключення із штатних розписів інших структурних підрозділів порту перелік робочих місць та посад.

Наказом ДП «ІМТП» від 26 січня 2015 року № 46-0 позивача переміщено постійно в структурний підрозділ «3 термінал» на посаду тальмана третього терміналу, з оплатою за штатним розписом з багатозмінним цілодобовим режимом роботи.

29 квітня 2015 року ДП «ІМТП» видано наказ № 234/0-4 про припинення трудового договору та звільнення позивача з 12 травня 2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» від 29 липня 2015 року записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Класифікаторі професій».

Згідно з примітками 1 та 2 Додатка «В» Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року за № 327, назви професій можуть бути розширені за потребою користувача термінами та словами, які уточнюють місце роботи, виконувані роботи, сферу діяльності за умови дотримання лаконічності викладення, якщо інше не передбачено у КП чи відповідних законодавчо-правових актах.

Окрім того, до професій (професійних назв робіт) можуть застосовуватися похідні слова за умови збереження галузевої та функціональної належності, кваліфікаційних вимог, виключення дублювання, збереження коду новоутвореної професії.

Відповідно до наказу начальника порту від 22 квітня 2004 року № 77 «Л», який фактично є трудовим договором, позивач була переведена в ДП «ІМТП» на постійне робоче місце в структурний підрозділ «перший термінал» на посаду тальмана першого терміналу.

Таким чином, тальман першого терміналу у відповідності до умов трудового договору та додатка «В» класифікатора професій є найменуванням посади, яку займала позивач і на яку вона надала згоду постійно працювати в ДП «ІМТП» на першому терміналі.

Судами встановлено, що згідно з наказом № 33 та № 46/0 від 26 січня 2015 року та змінами штатних розписів, при переміщенні проводиться скорочення постійного робочого місця на першому терміналі, яке займала позивач і її переміщено на інше новостворене постійне робоче місце в інший структурний підрозділ «третій термінал» на посаду тальмана третього терміналу.

Тобто, скоротилось та змінилось робоче місце і найменування посади, які були обумовлені трудовим договором, а саме наказом начальника порту від 22 квітня 2004 року № 77/Л у відповідності до якого позивач постійно працювала в ДП «ІМТП» на першому терміналі на посаді тальмана першого терміналу.

В даному випадку відповідач при переміщенні вийшов за межі умов трудового договору і провів переведення позивача без її згоди зі скороченням постійного робочого місця та посади обумовленого трудовим договором, яку вона займала на першому терміналі, що не відповідає нормам трудового законодавства.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

Згідно зі ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

У частині другій статті 32 КЗпП України вказано, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади).

При цьому суди виходили також із аналогічних правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України, прийнятої за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справі № 6-1178цс15 від 16 грудня 2015 року.

Вказаний висновок щодо застосування норм права, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Отже, установивши, що зазначених вимог закону відповідач не дотримався, вийшов за межі умов трудового договору і провів переведення позивача без її згоди з скороченням постійного робочого місця та посади обумовленого трудовим договором, яку вона займала на першому терміналі, що є протизаконним, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання наказу незаконним та скасували його.

Правильними є висновки судів і про те, що відповідно до наказів від 26 січня 2015 року № 33 та № 46/0 переміщення позивача носить постійний характер, що відповідно до ст. ст. 23, 24 КЗпП України кваліфікується як укладання нового трудового договору на невизначений строк.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 31 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як встановлено судами, ДП «ІМТП» було відомо про те, що позивач відмовилась від переміщення на третій термінал порту та про те, що ОСОБА_3 виходила на роботу на своє робоче місце з якого вона була переміщена.

Таким чином, з урахуванням вище зазначених норм матеріального права, в разі відмови позивача від переміщення, відповідач зобов'язаний був діяти в межах закону та невідкладно прийняти заходи щодо вивільнення позивача в установленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Встановлено, що ОСОБА_3 є членом незалежної профспілки працівників ІМТП.

Відповідно до рішення президії незалежної профспілки працівників ІМТП зазначеного в протоколі від 22 липня 2015 року № 14 питання щодо розгляду подання роботодавця на отримання попередньої згоди на звільнення працівників, які не входять до складу виборних органів профспілки та його структурних утворень покладено саме на президію незалежної профспілки працівників ІМТП.

Разом з тим, встановлено, що з відповідним поданням до виборного органу даної профспілки на отримання попередньої згоди на звільнення ОСОБА_3 підприємство не зверталося.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Виходячи із наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З долучених до справи документів вбачається, що профспілками прийняті рішення про відмову у дачі згоди на звільнення ОСОБА_3, при цьому у них наведені обґрунтування такої відмови. Зокрема, протоколом № 6 засідання президії незалежної профспілки працівників ІМТП від 13 січня 2016 року відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з обґрунтуванням відмови тим, що її переведення із структурного підрозділу «2 термінал» ДП «ІМТП» до іншого структурного підрозділу «3 термінал» ДП «ІМТП» виходить за межі умов трудового договору. Тальман другого терміналу у відповідності до умов трудового договору та класифікатора професій є найменуванням посади, яку обіймала позивач і на яку вона надала згоду працювати в ДП «ІМТП». Оспорюваними наказами позивача переміщено з ліквідацією робочого місця на другому терміналі та переміщенням на інше робоче місце в інший структурний підрозділ на посаду тальмана третього терміналу. Тобто, ліквідовано й змінено робоче місце та найменування посади, які були обумовлені трудовим договором. Крім того, відповідачем не вирішувалося питання щодо пріоритетності залишення на роботі працівників, не проведено консультації із незалежною профспілкою щодо заходів запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що прийняті з цього приводу профспілковими органами рішення не мали обґрунтування відмови у дачі згоди на звільнення ОСОБА_3

Відповідно до висновків, викладених у постанові від 09 грудня 2015 року № 6-2123цс15, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Правильними та обґрунтованими є висновки судів про те, що саме з вини відповідача ОСОБА_3 більш як два місяці була позбавлена можливості працювати, оскільки відповідач не мав правових підстав утримувати позивача на підприємстві у разі її відмови від переміщення, яке у відповідності до наказу начальника порту від 26 січня 2015 року № 33 також пов'язане у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а звільнення відбулось без згоди незалежної профспілки працівників Іллічівського морського торговельного порту.

Отже, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що під час звільнення позивача не були дотримані умови щодо порядку, а також передбачені законом підстави звільнення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку щодо поновлення позивача на роботі та враховуючи положення ст. 235 КЗпП України обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень й зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

Т.О.Писана