22-ц/775/265/2017(м)
Категорія 39 Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

01 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.

секретаря Брежнєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року позивачі ОСОБА_6, ОСОБА_3 звернулися до суду з даним позовом до Маріупольської міської ради, ОСОБА_5, у якому просили визнати за ними право власності по 1/2 частині на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В обґрунтування вказували, що вони є спадкоємцями за законом першої черги, до складу спадщини входить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 який складається з: житлового будинку Літ. А-1 з сенями літ. а-1, тамбурами літ. а1-1, а2-1, житловою площею 33,2 кв.м., загальною площею 51,0 кв.м., літньої кухні літ. Б-1, сараїв літ. В-1, Г-1, вбиральні літ. Д-1. Постановами приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Чернишової В.В. від 04 червня 2016 року їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування у зв'язку з відсутністю у них правовстановлюючих документів на будинок. Посилаючись на те, що законодавство, яке регулювало виникнення у громадян права власності на момент будівництва спірного будинку, не вимагало проведення його реєстрації, а її відсутність позбавляє їх, як спадкоємців, оформити право власності в порядку спадкування, просили позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 06 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, за участі представника ОСОБА_8 (а.с. 175).

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, доводи апеляційної скарги підтримує, вважає вимоги позивачів законними, обґрунтованими і підлягаючими задоволенню (а.с. 178).

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів ОСОБА_8, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача Маріупольської міської ради ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивачів ОСОБА_6, актовий запис №644 від 05 квітня 2011 року (а.с. 55, 59, 72).

26 травня 2016 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Чернишової В.В. із заявами про прийняття спадщини після смерті свого батька, оскільки спадщину прийняли, тому що були зареєстровані разом із спадкодавцем на момент смерті.

Постановами приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Чернишової В.В. від 04 червня 2016 року №137/02-31 та №138/02-31 позивачам було відмовлено у вчинені нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок (а.с.54-73).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними доказами факт побудови (придбання) у встановленому законом порядку спірного домоволодіння, оскільки земельна ділянка, на якій розташований цей будинок, ні спадкодавцю, ні спадкоємцям не надавалась, а була передана за договором оренди іншій особі, дочці спадкоємця.

З такими висновками суду колегія суддів не може погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12).

Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність) вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Відповідно до додатку 3 "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно" рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1, зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

За даними КП "Маріупольське БТІ" житловий будинок АДРЕСА_1 користуванні сім'ї ОСОБА_2 з 1940 року (рік забудови), проте станом на 31 грудня 2012 року право власності на нього зареєстровано не було. Інвентаризація даного будинку проводилась у 1980, 1985, 2011 роках. Згідно до технічної інвентаризації від 22 грудня 2016 року встановлено, що на земельній ділянці знаходяться: житловий будинок Літ. А-1 з сенями літ. а-1, тамбурами літ. а1-1,а2-1, житловою площею 33,2 кв.м., загальною площею 51,0 кв.м., літньої кухні літ. Б-1, сараїв літ. В-1, Г-1, вбиральні літ. Д-1. Всі зазначені споруди збудовані до 05 серпня 1992 року, що згідно до "Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна" №127 від 24 травня 2001 року не відносяться до самочинної забудови (а.с.121-127).

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачі з об'єктивних причин позбавлені можливості захистити своє право власності на спадкове майно у встановленому досудовому порядку, разом з тим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Позивачі фактично прийняли спадщину, оскільки на момент її відкриття були зареєстровані та проживали у спірному будинку, але не можуть оформити своє право на спадщину у зв'язку із тим, що спадкодавець ОСОБА_6 не оформив своє право власності на спірний об'єкт. Відповідно до чинного законодавства на підставі технічного паспорта спадкодавець мав право на оформлення свого права власності на спірне домоволодіння та реєстрацію свого права і одержання свідоцтва про прав власності на об'єкт нерухомого майна, побудований до 05 серпня 1992 року, без подання документів, які підтверджують виникнення, перехід і припинення права власності на такий об'єкт нерухомого майна при надані технічного паспорта як документа, який відповідно до вимог наведеного вище законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Той факт, що договір оренди земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, оформлений не на спадкоємців, а на члена сім'ї спадкоємця - дочку ОСОБА_5, яка зареєстрована і проживає у цьому будинку, з урахуванням конкретних обставин справи, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 23 березня 2015 року та додаткового договору від 07 вересня 2015 року Маріупольська міська рада передала відповідачу ОСОБА_5 у користування строком на 10 років земельну ділянку площею 0,0219га, яка розташована по АДРЕСА_1 з метою та цільовим призначенням: для експлуатації та обслуговування, розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 29-36).

Відповідач ОСОБА_5, як користувач земельної ділянки, не заперечувала проти визнання за позивачами права власності на нерухоме майно у порядку спадкування і це не порушує прав інших осіб, зокрема, власника земельної ділянки Маріупольської міської ради.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст.309 ЦК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи, що суд неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють виникши по справі правовідносини, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, у зв'язку з цим підлягає задоволенню і апеляційна скарга позивачів.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради, ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування, задовольнити.

Взнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 по ? частині за кожним на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 будинку Літ. А-1 з сенями літ. а-1, тамбурами літ. а1-1,а2-1, житловою площею 33,2 кв.м., загальною площею 51,0 кв.м., літньої кухні літ. Б-1, сараїв літ. В-1, Г-1, вбиральні літ. Д-1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: М.Ю. Лопатіна

Є.Є. Мальцева