АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №754/4614/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/5562/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено обставин справи щодо часових меж правовідносин, які склалися між сторонами, а саме: не встановлено протягом якого часу ОСОБА_2 проживала у спірному житловому приміщенні, коли вона його покинула та з яких підстав. Вказує, що суд помилково вважає належними доказами звернення ОСОБА_2 з заявами до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві та Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві з приводу конфліктів під час вселення до спірного житла 27 січня 2016 року. Зазначає, що судом не було взято до уваги той факт, що ОСОБА_2 більше не працевлаштована на ПАТ «Київський маргариновий завод». Крім того, судом не було прийнято до уваги та не оцінено як докази акти, якими зафіксовано не проживання за адресою спірного житла та відсутність речей ОСОБА_2 та її дітей. Вказує, що в рішенні суду нечітко викладені пояснення свідків, які містять хибну інформацію. На її думку, судом залишено поза увагою, що її син - ОСОБА_7 є інвалідом дитинства, а вона має першочергове право на отримання житла.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4, проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання представник Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 квітня 1995 року ОСОБА_1, робітниці Київського маргаринового заводу, було надано ордер НОМЕР_1 на право зайняття житлової площі в гуртожитку на період її роботи на підприємстві. Гуртожиток знаходиться у будинку ЖЕК 1316 Ватутінського району м.Києва за адресою: АДРЕСА_1. Підстава для надання житлової площі у гуртожитку: спільне рішення адміністрації та профспілки №115 від 04.05.1995р.

На даній житловій площі позивач та два її сини - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані та проживають до теперішнього часу (т.1, а.с.8).

Відповідно до довідки форми №3 від 08.05.2015, виданої ПАТ «Київський маргариновий завод», на спірній житловій площі також зареєстровані відповідачі у справі.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 (т.1, а.с.2-4).

В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що з 1997 року ОСОБА_2 разом з дітьми добровільно покинула вказану житлову площу та почала проживати за іншою адресою. Відповідачі по справі є лише зареєстрованими на спірній житловій площі, але тривалий час на ній не проживають, витрати по утриманню житла не несуть, а тому відповідно до вимог ст.71 ЖК України втратили право користування цією житловою площею.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловою площею, не підтверджуються жодними належними доказами у справі. Напроти, судом встановлено, що позивач перешкоджає відповідачам у проживанні та користуванні спірною житловою площею.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не можу бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Дане положення Основного Закону також відображено у ч.3 ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, визначеним законом.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України).

Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В ході апеляційного перегляду справи встановлено, що ОСОБА_2 в період з 24 червня 1992 року по 04 січня 2016 року працювала на підприємстві - ПрАТ «Київський маргариновий завод».

У 1992 році ОСОБА_2 вселилась до кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку ПрАТ «Київський маргариновий завод» (а.с.65).

У вказаній кімнаті відповідач проживала разом з позивачем - ОСОБА_1 до 1994 року, що не заперечувалось сторонами у справі.

Відповідно до відповідей, наданих ПрАТ «Київський маргариновий завод», КМДА, Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, будинок АДРЕСА_1 з моменту його побудови має статус житлового будинку.

Виконавчими комітетами Київської міської Ради народних депутатів та Київської міської рад депутатів трудящих в 70-х- 90-х роках були прийняті рішення про надання підприємствам, установам та організаціям дозволів на тимчасове використання жилих приміщень в жилих будинках під гуртожитки для проживання працівників (т.1, а.с.241, 242 - 244, 246, 247-248).

Так, на підставі рішення ВК КМР депутатів трудящих та КМР народних депутатів від 04 листопада 1991 року № 796, Київському маргариновому заводу було надано право використовувати для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями робітників заводу (під гуртожиток) лише декілька квартир, в тому числі, і квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.245).

На підставі розпорядження КМДА від 21 листопада 2000року № 2104 зазначене вище рішення втратило силу, у зв'язку з чим районним у м. Києві державним адміністраціям, за місцем знаходження відповідних підприємств, установ та організацій, було доручено видати мешканцям ордери на займані ними жилі приміщення.

01 лютого 2002 року між КП «Житлорембудсервіс» та ВАТ «Київський маргариновий завод» (ПрАТ «Київський маргариновий завод») було укладено договір оренди житлового приміщення під гуртожиток №10, відповідно до умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв в орендне користування житлові приміщення квартири АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 (т.1, а.с.226-227).

Додатковою угодою від 15 жовтня 2014 року про розірвання договору оренди житлового приміщення під гуртожиток сторони домовилися припинити строк дії договору з 01 листопада 2014 року (т.1, а.с.229).

30 січня 2015 року багатоквартирний будинок АДРЕСА_1, на підставі Розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 48 від 30 січня 2015 року, було передано на баланс на праві господарського відання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (т.2, а.с.3-4).

Відповідно до встановлених обставин спірна житлова площа втратила статус гуртожитку лише в листопаді 2014 року.

Відповідно до вимог ст.127 ЖК України для проживання робітників....у період роботи... можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства.... видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст.129 ЖК України).

Як убачається з матеріалів справи, у квітні 2016 року, звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилалася на ст. 71 ЖК України, і вказувала, що з 1997 року ОСОБА_2 добровільно покинула, разом з дітьми, вказану житлову площу та почала проживати за іншою адресою. Зазначала, що ОСОБА_2 була відсутня за адресою своєї реєстрації понад шість місяців без поважних причин.

Разом з тим, як встановлено судом, та не заперечувалось сторонами у справі, як позивач, так і відповідач отримали спірну житлову площу як робітники Київського маргаринового заводу на підставі спеціальних ордерів відповідно до вимог ст.129 ЖК України, зареєстровані за адресою спірного житлового приміщення до теперішнього часу, несуть витрати по його утриманню, обоє перебувають на квартирному обліку як особи, що потребують першочергового поліпшення житлових умов, а позивач разом з сім'єю проживає у зазначеній вище квартирі до теперішнього часу.

За правилами ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Спірна квартира мала статус гуртожитку до листопада 2014 року, а тому питання користування житловою площею у даному гуртожитку робітниками, яким ця житлова площа була надана, перебувало у виключній компетенції Київського маргаринового заводу.

В той же час, підприємство - ПАТ "Київський маргариновий завод" ніколи не порушувало питання про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловою площею, у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 таке право набула лише після 01.11.2014 року та виходячи з вимог ст.71 ЖК України мала пред'явити позов лише після травня 2015 року.

В той же час, судом достеменно встановлено, що ще за часів існування гуртожитку відповідачу були створені перешкоди у користуванні спірною житловою площею.

В ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 не заперечувала того факту, що після укладення шлюбу, вона разом з чоловіком почали проживати у кімнаті гуртожитку, яка була їй надана разом з відповідачем.

14 березня 2002 року ОСОБА_2 зверталася до директора маргаринового заводу, де вона працювала на той час, і якому належав гуртожиток, з заявою про надання їй як матері одиначці окремої кімнати, оскільки спільне проживання з сім'єю позивача, що складається з 4-х осіб, є неможливим (т.1, а.с.62).

Про звернення ОСОБА_2 до адміністрації підприємства, з якими сторони перебували у трудових відносинах, з приводу порушення її житлових прав, була обізнана і позивач. Так з листа-відповіді за №965 від 08.12.2003 (т.1, а.с.63) на її, позивача, звернення щодо виконання розпорядження Київської міської держадміністрації №813 від 28.05.1999 головою правління ВАТ "Київський маргариновий завод" було повідомлено, що при наявності реєстрації, а відповідно і права користування житловою площею в спірному житловому приміщенні інших осіб, а саме ОСОБА_2 разом з дитиною, адміністрація підприємства не може клопотати про зміну статуту спірного житлового приміщення з гуртожитку на житловий будинок, оскільки спірне приміщення перебуває у спільному користуванні осіб, що не перебувають між собою у родинних стосунках. Крім того, було нагадано,що ОСОБА_2 разом з дитиною, яка має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, не проживає на ліжко-місці у гуртожитку, оскільки їй створені перешкоди позивачем.

З матеріалів справи також убачається, що відповідач із заявами щодо порушення своїх житлових прав зверталася до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві та Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві (т.1, а.с. 64, 123).

27 січня 2016 року ОСОБА_2, як така, що постійно проживає, зареєстрована та перебуває на черзі квартирного обліку у квартирі АДРЕСА_1, звернулася з заявою до ПрАТ «Київський маргариновий завод», в якій просила видати ордер на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 174).

Крім того, 12 лютого 2016 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом (т.1, а.с.76).

Станом на дату постановлення цієї ухвали, вищезазначена справа перебуває на розгляді Деснянського районного суду м. Києва.

За таких підстав, колегія суддів, приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2, отримавши спірну житлову площу у гуртожитку як працівник ПАТ "Київський маргариновий завод", вимушено залишила кімнату АДРЕСА_1, оскільки на спірній житловій площі неможливе проживання двох сімей, але відповідач ніколи не втрачала інтересу до наданого житла, несла витрати по його утриманню, намагалася вселитися до спірної кімнати, зверталася до відповідних органів щодо порушення належних їй житлових прав, а отже її не можна вважати постійно відсутньою у житловому приміщенні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов'язані з цим правові наслідки слід відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК).

Тобто, при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись.

Жиле приміщення за тимчасово відсутніми особами понад 6 місяців зберігається автоматично, тобто такі особи не повинні вчиняти які-небудь дії: отримувати згоду від спільно проживаючих членів сім'ї, наймодавця, оформлювати свою відсутність.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено того факту, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, а, напроти, встановлено, наявність перешкод, які створені саме позивачем.

Колегія суддів також враховує положення статті 3 ЦК України та вважає, що ухвалене у справі рішення відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме є справедливим, добросовісним та розумним.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

При цьому, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів на спростування висновків суду.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.М.Ратнікова