АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ,

відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Справа № 761/13257/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8862/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29 вересня 2001 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року. В період шлюбу, а саме 21 жовтня 2006 року за особисті кошти позивача було придбано квартиру АДРЕСА_1. Квартира придбана за 66 500,00 доларів США, що складало 335 825,00 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу та розпискою продавця про отримання коштів. Грошові кошти для придбання квартири були отримані шляхом продажу позивачем, його братом і матір»ю квартири АДРЕСА_2. Квартира була продана 21 жовтня 2006 року за суму 135 000 доларів США, і за частину отриманих грошей - 66 500,00 доларів США придбано спірне житло. Ніяких спільних коштів подружжя на придбання квартири не витрачалось. Посилаючись на зазначені обставни, ОСОБА_1 просив суд: визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3

ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що дійсно в період перебування у шлюбі була придбана спірна квартира за 66 500,00 доларів США. Частина коштів, а саме 25 000,00 доларів США були власними коштами ОСОБА_5, отримані 19 жовтня 2006 року в дарунок від батька - ОСОБА_10. Таким чином, зважаючи на загальну вартість спірної квартири позивачу належить 1/3 її частина. З огляду на такі обставини ОСОБА_5 просить суд: визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3, визнати за відповідачем ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року ОСОБА_1 позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_5.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнано за ОСОБА_5 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_5.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_5.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 2 238 грн. 83 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 551 грн. 71 коп.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В судовому засідання ОСОБА_5 та його представники апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 2001 р., який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2016 року.

В період перебування у шлюбі, а саме 21 жовтня 2006 року на ім»я ОСОБА_11 була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_3 вартістю 66 500,00 доларів США, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жук О.В.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи визнання відповідачкою ОСОБА_5 тієї обставини, що 2/3 частини спірної квартири було придбано за особисті кошти ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню в частині визнання за позивачем ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4. Посилаючись на ст. 60 СК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що 1/3 частина частини спірної квартири є спільним сумісним майном подружжя.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення зустрічного позову, а саме в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_3 та за ОСОБА_11 право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_3.

Колегія суддів вважає висновок суду в частині визначення часток сторін у власності на спірну квартиру помилковим, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, в правовій позиції, викладеній у постанові Пленуму Верховного суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, роз'яснено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

За змістом ч.1 та ч.2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як установлено судом першої інстанції та не заперечувалось відповідачкою, 45 000 доларів США із суми 66 500,00 доларів США були особистими коштами позивача ОСОБА_1 отриманими від продажу квартири АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_5 зазначала, що грошові кошти, яких не вистачало на придбання спірного майна, вона отримала в дарунок від батька ОСОБА_10, а тому просила визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири, зважаючи на те, що грошові кошти, що витрачені на купівлю майна саме в 1/3 їх частині були її особистою власністю.

Заперечуючи проти зустрічної позовної заяви, позивач зазначив, що решту грошових коштів, яких не вистачало на придбання, надала його мати зі своєї частки, після продажу квартири АДРЕСА_6.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі - продажу від 21 жовтня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жук О.В. позивачем ОСОБА_11, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було продано квартиру АДРЕСА_2, яка належала їм у рівних долях за суму у розмірі 681 759,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення угоди становило 135 000,00 доларів США, тобто, на кожного із співвласників приходилось по 45 000 грн.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо внесення позивачем особистих коштів у розмірі 45 000 доларів США на придбання спірної квартири, а тому в цій частині зазначена квартира є його особистою приватною власністю.

Доводи позивача про те, що решта грошових коштів, яких не вистачало на придбання квартири, надала його мати зі своєї частки від проданої квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази (договору дарування) на підтвердження факту передачі в дар особисто ОСОБА_1 коштів в сумі, що не вистачала до вартості спірної квартири (21 500 доларів США).

Покази свідків, які стверджували факт передачі решти грошових коштів (21 500 дол. США) як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача не є належними доказами в розумінні ст. 57-60 ЦПК України, що підтверджують факт укладення договору дарування.

За відсутності належних та допустимих доказів про отримання позивачем чи відповідачем коштів, яких не вистачало для придбання спірної квартири, у дар, колегія суддів вважає недоведеним як позивачем так і відповідачкою факт наявності у кожного коштів недостатніх на придбання спірної квартири, а тому кошти в сумі 21 500 грн. є спільними коштами подружжя.

Отже, частина спірної квартири, яка за вартістю відповідає 21 500 доларів США підлягає поділу між подружжям порівну.

Саме по собі недоведення ОСОБА_5 факту передачі її батьком коштів дочці у дар, не дає підстав уважати, що кошти в сумі 21 500 доларів США були подаровані ОСОБА_13 своєму сину для придбання спірної квартири.

Визначаючи частки кожного із подружжя у праві власності на квартиру, колегія суддів виходить із того, що 45 000 доларів США складає 68% (68/100), 21 500 доларів США 32% (32/100).

Отже, ОСОБА_5 належить 4/25 (16/100) частини у праві власності на квартиру АДРЕСА_7, а ОСОБА_1 належить 21/25 (68/100+16/100=84/100) у праві власності на квартиру АДРЕСА_7.

За таких обставин, оскільки висновки суду не відповідають встановленим обставинам, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню зухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_1 право власності на 21/25 частини квартири АДРЕСА_8, за ОСОБА_5 право власності на 4/25 частини квартири АДРЕСА_8.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1, - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року - скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 21/25 частини квартири АДРЕСА_8.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 4/25 частини квартири АДРЕСА_8.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 551 грн.71 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 2238 грн.83 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: