АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

10 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», в інтересах якого діє КовалевськийЄвген Володимирович,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна БорисаМихайловича, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, скасування запису про право власності та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року позивачі звернулися до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - ПН КМНО) Суперфіна Б.М. та просили скасувати рішення державного реєстратора ПН КМНО Суперфіна Б.М. від 08.07.2015 № 22679059 про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект», Товариство) на нерухоме майно - квартиру, загальною площею 47,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; скасувати запис від 08.07.2015 № 10322179 про право власності в Реєстрі, який був внесений на підставі вказаного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22679059 від 08.07.2015; визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 27.09.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - Банк) та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту та цього ж дня в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки. Згідно умов Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1.

Вказували на те, що 11.07.2015 їм стало відомо про те, що власником належної їм на праві приватної власності квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно значиться ТОВ «Кей-Колект». Таке право власності на спірну квартиру ТОВ «Кей-Колект» набуло шляхом прийняття ПН КМНО Суперфіном Б.М. рішення про державну реєстрацію прав № 22679059 від 08.07.2015, за яким право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект».

Позивачі вважали, що таке рішення приватного нотаріуса є протиправним, оскільки прийняте без підтвердження фактів укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, без підтвердження завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог. При вчиненні даної нотаріальної дії нотаріусом попередньо не вирішено питання про зняття заборони на відчуження майна, що є порушенням чинного законодавства.

Також вказували на те, що при прийнятті нотаріусом оспорюваного рішення останнім не враховано приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також не дотримано вимог Закону України «Про охорону дитинства».

З огляду на викладене просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22679059 від 08 липня 2015 року, про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»; скасовано запис про право власності за № 10322179 (Розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) від 08 липня 2015 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М., про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22679059 від 08 липня 2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, третя особа - ТОВ «Кей-Колект» через свого представника Ковалевського Є.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначила, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та належної оцінки, наявних в матеріалах справи доказів.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийняте приватним нотаріусом як спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, у зв'язку з чим спір, який виник між сторонами підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Проте, судом першої інстанції не взято до уваги наведені обставини та не закрито провадження у справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Більш того судом не враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України з цього питання.

Зазначав про те, що суд при ухваленні рішення дійшов помилкового висновку про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між позивачами та ТОВ «Кей-Колект» не укладався, оскільки в самому договорі іпотеки, який є дійсним, міститься таке застереження, що є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Також вказував на те, що при зверненні до нотаріуса ТОВ «Кей-Колект» було дотримано вимог щодо надання нотаріусу необхідних документів для прийняття рішення про здійснення реєстрації права власності, а тому є необґрунтованими висновки суду, що дії нотаріуса є протиправними та не відповідають положенням чинного законодавства. ПН КМНО Суперфін Б.М. діяв, відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та правомірно здійснив реєстрацію прав на спірну квартиру за Товариством, а позивачем не було наведено доказів наявності підстав для відмови в проведенні державної реєстрації прав за ТОВ «Кей-Колект», перелік яких визначений вказаним вище законом.

Вважав, що при ухваленні рішення судом помилково застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира, яка предметом іпотеки, є тільки одним об'єктом житлової нерухомості, в якому проживають позивачі.

Вважав також, що суд першої інстанції, зазначаючи, що були порушені права дитини при здійсненні нотаріусом державної реєстрації права на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», не врахував, що за дитиною не було зареєстровано право власності.

Крім цього, як на підставу скасування рішення вказував на те, що позивачі зверталися з аналогічним позовом до адміністративного суду, справу призначено до розгляду. В подальшому позивачі заявили клопотання про відкликання адміністративного позову. Однак ТОВ «Кей-Колект» як особі, яке бере участь у справі вже на момент розгляду справи в порядку цивільного судочинства не надходило ухвали суду про закінчення провадження за адміністративним позовом.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Дніпровського районного суду від 03.05.2017 та ухвалити нове, яким залишити без задоволення позовні вимоги в повному обсязі. У разі не ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, апелянт просив постановити ухвалу про закриття провадження у справі.

Представники ТОВ «Кей-Колект» - Ковалевський Є.В. та Ткаченко О.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представники позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка є одночасно представником позивача ОСОБА_2, в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Відповідач - ПН КМНО Суперфін Б.М. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України. Зворотне поштове повідомлення повернулося на адресу суду з відміткою поштового відділення «За вказаною адресою вибув».

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України відповідач - ПН КМНО Суперфін Б.М. вважається таикм, що належним чином повідолмений про час та місце розгляду справи.

Третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦП К України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з 'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором від 27 вересня 2007 року, в цей же день між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки №65287.

За умовами п. 1.1 Договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержавтелю наступне нерухоме майно - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 03 листопада 1993 року. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 03 листопада 1993 року за № 4215Ж, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 22 листопада 1993 року за № 1387. Предмет іпотеки складається з двох жилих кімнат. Загальна площа предмету іпотеки становить 47,10 кв.м., жила площа 29,80 кв.м.

12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 1 та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за якими право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27 вересня 2007 року, укладеного з ОСОБА_2 та Договором іпотеки № 65287 від 27 вересня 2007 року, де іпотекодавцями виступають ОСОБА_2 та ОСОБА_3, перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

08 липня 2015 року уповноважена особа ТОВ «Кей-Колект» звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. із заявою про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 08 липня 2017 року за реєстраційним номером 22679059, державним реєстратором прав на нерухоме майно - ПН КМНО Суперфіном Б.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.07.2015, індексний номер 27679059, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за суб'єктом ТОВ «Кей-Колект»; відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна.

На підставі вищезазначеного рішення державним реєстратором внесено запис від 08 липня 2015 року за №10322179 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом також встановлено, що в листі Міністерства юстиції України від 30 листопада 2015 року за № 1245/К-22906/13, у відповідь на скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 29.10.2015, повідомлено серед іншого, що за результатами перевірки встановлено, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена приватним нотаріусом Суперфіном Б.М. без вчинення нотаріальної дії, що суперечить нормам, встановленим абзацом третім частини п'ятої статті 3, частини дев'ятої статті 15, абзацу четвертого частини першої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, відповідач, реалізовуючи свої функції як державного реєстратора, не вчинив жодних нотаріальних дій, передбачених умовами договору іпотеки, внаслідок яких виникли б речові права, що підлягають державній реєстрації, у зв'язку з чим дійшов висновку, що ПН КМНО Суперфін Б.М. не мав повноважень на прийняття рішення про державну реєстрацію від 08.07.2015 за № 22679059, яке було прийняте з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про нотаріат».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з огляду на наступне.

Як встановлено судом ТОВ «Кей-Колект» звернувся до приватного нотаріуса із заявою про державну реєстрацію речового права на спірну квартиру на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя. На підтвердження своїх прав Товариство долучило до заяви наступні документи: договори про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами; повідомлення про надсилання іпотекодавцям про придбання Товариством права вимоги за договорами, а також про необхідність виконання взятих боржником зобов'язань за цим кредитним договором та про намір зареєструвати право власності на предмет іпотеки, якщо у встановлений строк боржник не виконає свого зобов'язання за кредитним договором.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом положень частини 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»)

Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої Цивільного кодексу України.

При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень»

В розділі 5 Договору іпотеки сторони визначили порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки і погодили, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»: отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто, як вірно встановлено судом у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом повинен бути окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, а саме Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_1) за ТОВ «Кей-Колект» було зареєстровано приватним нотаріусом на підставі Договору іпотеки, а не на підставі окремого договору договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Матеріали справи не містять доказів, що між іпотекодавцями (ОСОБА_2, ОСОБА_3) та іпотекодержателем (ТОВ «Кей-Колект») було укладено окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на викладене, судова колегія вважає правомірним висновок суду, що окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався, а тому у ТОВ «Кей-Колект» були відсутні правові підстави для реєстрації права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом державної реєстрації права власності міститься в іпотечному договорі є необґрунтованими та спростовуються правильно встановленими судом першої інстанції обставинами.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що в силу положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено мораторій, у відповідності до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя та загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири.

Згідно довідки Житлової ремонтно-експлуатаційної організації № 410 від 10.07.2015 (Форма № 3), в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 з 25 березня 1983 року, ОСОБА_3 з 28 квітня 1992 року та ОСОБА_9 з 20.08.2013 (т. 1, а.с. 53).

Як встановлено судом квартира АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 47,10 кв.м. є постійним місцем проживання іпотекодавців. Судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що це майно не використовується позивачами як постійне місце проживання.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до правовідносин, які склалися між сторонами, а також ТОВ «Кей-Колект».

Ураховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановивши правовідносини, що виникли між сторони та застосувавши відповідні норми матеріального права до даних правовідносин, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Суперфіна Б.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22679059 від 08.07.2015.

Беручи до уваги те, що рішенням суду першої інстанції задоволено позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Суперфіна Б.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «Кей-Колект» № 22679059 від 08.07.2015, колегія суддів також вважає правильним висновок суду і щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності від 08.07.2015 про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірну квартиру.

Такий висновок суду узгоджується з положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 26 Закону України та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2011, які судом першої інстанції застосовані.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав вірну оцінку зібраним по справі доказам та дійшов правильного висновку про незаконність прийнято відповідачем рішення про реєстрацію права власності та внесення запису до державного реєстру щодо прийнятого рішення.

Доводи апеляційної скарги, що спір, який виник між сторонами підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому суд повинен був закрити провадження, є необґрунтованими.

Судова колегія приймає до уваги посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 14.06.2016 по справі № 21-41а16, висловлений у справі, де є тотожними предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, з даною справою, що переглядається в апеляційному порядку.

Так, у даній справі, на яку посилався ТОВ «Кей-Колект» у своїй апеляційній скарзі, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи наведені положення закону, а також те, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, умов цивільно-правової угоди, Верховний Суд України дійшов висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносині має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Беручи до уваги викладене, відсутні підстави вважати, що справа, яка переглядається, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, посилання скаржника на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у справі № 21-41а16, зводяться до особистого трактування висновків суду.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що спір аналогічний спір між сторонами знаходиться в адміністративному суді та судом не ухвалено остаточне рішення, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема ухвалою суду про залишення адміністративного позову без розгляду.

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, скасування запису про право власності підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності позивачами не оскаржувалося, а тому за приписами ст. 303 ЦПК України не переглядалося в цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», в інтересах якого діє КовалевськийЄвген Володимирович, - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/14520/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10332/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.