АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2520/17 Справа № 202/972/16-ц Р Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.

за участю секретаря - Григор'євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи задоволені частково. Визнано недостовірною поширену про ОСОБА_5 інформацію, викладену ОСОБА_4 у його заявах адресованих на ім'я: Голови Національної поліції України ОСОБА_6 від 11.07.2016 року; Начальника УВБ в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_7 від 27.05.2016 року; Прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_11 від 01.07.2015 року; Начальника ГУ МВС України в Дніпропетровській області генерал-майора поліції ОСОБА_8 від 30.06.2015 року та визнано інформацію у вищевказаних зверненнях такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію ОСОБА_5 Іншу частину позовних вимог ОСОБА_5 залишено без задоволення. Вирішено питання судових витрат (а.с.135-136).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 Вирішити питання судових витрат (а.с.142-148).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Проте, суд першої інстанції вказані вимоги не врахував.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 - підполковник поліції, наразі займає посаду Начальника відділу Сьомого управління (з обслуговування Дніпропетровської та Запорізької області) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України. Раніше перебував на посаді заступника начальника - начальника кримінальної міліції Індустріального РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області.

Починаючи з 2012 року відповідач ОСОБА_4, зокрема у період часу з 2015 по 2016 роки звертався із письмовими заявами до безпосереднього керівництва ОСОБА_5, а також до вищих інстанцій за його місцем роботи, з вимогами про направлення позивача до атестаційної комісії для переатестації на відповідність займаної посади, проведення відносно ОСОБА_5 службових перевірок щодо встановлення протиправних дій з його сторони, а також з вимогами зареєструвати у ЄРДР факт вчинення позивачем кримінального правопорушення та проведення швидкого, повного та неупередженого його розслідування.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, по всіх письмових заявах та зверненнях ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5 відповідними органами та інстанціями проводилися ретельні перевірки відомостей, викладених у заявах та складено висновки щодо відсутності у діях ОСОБА_5 будь-яких порушень службової дисципліни, а також зазначено про те, що відомості, викладені у звернення ОСОБА_4, визнані такими, що не знайшли свого підтвердження.

Крім того, судом було встановлено, що сторони по справі є родичами та їх спір має підґрунтя вияснення особистих стосунків колишнього та діючого працівників поліції при розгляді цивільної справи про розподіл майна батьків їх дружин.

На підставі цього, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач ОСОБА_5 працює в правоохоронних органів дуже тривалий час, а тому подібні необґрунтовані висловлення ОСОБА_4 на адресу позивача складають негативну думку про нього, як у суспільстві так і серед колег по роботі, та негативно впливають на його ділову репутацію.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання недостовірною інформацію про позивача поширену відповідачем у його заявах адресованих на ім'я безпосереднього керівництва ОСОБА_5, а також до вищих інстанцій за його місцем роботи та визнання інформації по змісту вищевказаних звернень такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача - ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості .

Щодо вимог ОСОБА_5 в частині зобов'язання ОСОБА_4 спростувати недостовірну про нього інформацію, суд першої інстанції залишив їх без задоволення, оскільки позивачем належним чином не обґрунтовано спосіб та не визначено чіткої процедуру такого спростування, що відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема ч.7 ст. 277 ЦК України та абз.2 п.24 постанови ПВСУ від 27.02.2009 року №1.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Встановлено, що вказана інформація стосується позивача, як особи, що займає посаду начальника відділу Сьомого управління (з обслуговування Дніпропетровської та Запорізької областей) Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України. Тому є підстави вважати, що останній є публічною особою.

Згідно зі ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

З обмеженнями, зазначеними у ч. 2 ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свобода гарантується не лише для позитивно сприйнятих і необразливих висловлювань, але й для таких, що ображають, обурюють, викликають неспокій, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення, цього потребують плюралізм, толерантність і відкритість демократичного суспільства.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" Суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, у ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 р. на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися „виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснив судам, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

З врахуванням того, що позивач є публічною особою, тому відповідач вправі був висловлювати оціночні судження по обставинах, що склались.

У п.16. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Оскільки інформацію поширену в заявах які відповідач подав на ім'я Голови національної поліції України ОСОБА_10, Начальнику УВБ в Дніпропетровській області ДВБ НП України майору поліції ОСОБА_7, Прокурору Дніпропетровської області ОСОБА_11, Начальнику Головного управління МВС України в Дніпропетровській області генералу-майору міліції ОСОБА_8, з метою перевірити таку інформацію, тому ОСОБА_4 реалізував своє конституційне право, передбаченого ст. 40 Конституції України, і відповідно не було поширення недостовірної інформації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд не звернув уваги, що відповідач під час подання вказаної скарги реалізовував своє право на звернення.

З врахуванням наведеного підстав для задоволення позову не було, а тому рішення, в частині, що оскаржується слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Також підлягає скасуванню рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в розмірі 551 грн. 20 коп., з віднесенням цих витрат на рахунок позивача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 626 грн. 32 коп. судових витрат, які сплачені ним при подачі апеляційної скарги (а.с.140-141).

Керуючись ст.303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недостовірної поширену про ОСОБА_5 інформацію викладену ОСОБА_4 у його заявах адресованих на ім'я: Голови Національної поліції України ОСОБА_6 від 11.07.2016 року; Начальника УВБ в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_7 від 27.05.2016 року; Прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_11 від 01.07.2015 року; Начальника ГУ МВС України в Дніпропетровській області генерал-майора поліції ОСОБА_8 від 30.06.2015 року та визнання інформації у вищевказаних зверненнях такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію ОСОБА_5 - відмовити.

Скасувати рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судових витрат в розмірі 551 грн. 20 коп. з віднесенням цих витрат на рахунок позивача.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 626 грн. 32 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили .

Судді