У х в а л а

5 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 1 листопада 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання дій неправомірними та повернення коштів,

в с т а н о в и л а :

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 31 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 1 листопада 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 22 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 1 листопада 2016 року залишила без змін.

21 вересня 2017 року ОСОБА_4, за дорученням якої діє ОСОБА_5, звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 1 листопада 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 1071, 253, 256 - 258, частини першої статті 259, статей 261, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 207, 526, 530, 610, 612 ЦК України.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року і 16 березня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанову Верховного Суду України від 11 березня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 22 червня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог з огляду на те, що відповідно до Умов та правил надання банківських послуг (які є складовою частиною договору про відкриття та обслуговування карткового рахунку; далі - Умови) позивачка надала згоду на списання коштів з усіх її поточних рахунків на погашення кредитної заборгованості, яка виникла у зв'язку з невиконанням нею взятих на себе зобов'язань перед банком.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 23 грудня 2015 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для повернення позивачу списаних з його карткового рахунку коштів з огляду на те, що позивач не надавав банку розпорядження щодо списання грошових коштів із зарплатної картки на погашення кредитної заборгованості, а судове рішення з цього приводу не ухвалювалось;

- в ухвалі від 16 березня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що позивач згідно з Умовами договору, на які він погодився, надав банку право списувати кошти з усіх його поточних рахунків за настання строків платежів, а тому банк здійснював таке списання в межах сум заборгованості та з дотриманням вимог чинного законодавства.

Отже, правові висновки суду касаційної інстанції, викладені в наведених судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, що позбавляє Верховний Суд України можливості установити неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

У постанові, на яку заявниця посилається на підтвердження передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстави перегляду судових рішень, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю п'ять років, не містять підпису відповідача, а тому не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами договору. При цьому при розгляді справи необхідно довести, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання такої заяви, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 22 червня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цьому висновку.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання дій неправомірними та повернення коштів за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 1 листопада 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко