АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1059/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Ярмолюка О.І.,

суддів Грох Л.М., Пастощука М.М.,

секретар Задвірний В.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про визнання дій протиправними та скасування реєстрації права власності на квартиру за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, третя особа - ОСОБА_3, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), Служба у справах дітей Хмельницької міської ради про визнання дій протиправними та скасування реєстрації права власності на квартиру.

ОСОБА_5 зазначив, що 11 квітня 2016 року приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. на підставі договору іпотеки від 18 грудня 2006 року зареєстровано право власності ТОВ «Кей-Колект» на належну позивачеві квартиру АДРЕСА_1. На час вчинення цих реєстраційних дій у квартирі проживав його малолітній син ОСОБА_6, однак відчуження нерухомого майна здійснено нотаріусом без відповідного дозволу органу опіки та піклування. Квартира виступала як забезпечення зобов'язання позивача за споживчим кредитом, наданим йому в іноземній валюті, тому відповідно до Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) на неї не могло бути звернуто примусове стягнення.

За таких обставин ОСОБА_5 просив суд визнати дії приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. щодо реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1, протиправними та скасувати цю реєстрацію.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року позов задоволено та вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Суд керувався тим що реєстрація права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру здійснена нотаріусом з порушенням вимог закону.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Третя особа ОСОБА_3, представники ТОВ «Кей-Колект» і Служби у справах дітей Хмельницької міської ради, які в установленому порядку оповіщені про час і місце судового засідання, до апеляційного суду не з'явилися. Від ТОВ «Кей-Колект» до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Заслухавши учасника процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не застосував закон (ст.ст. 3, 33, 36, 37 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV); ст.ст. 3, 4, 5, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV); ст.ст. 2, 11, 15, 16, 204, 328, 526 ЦК України), який підлягав застосуванню, застосував закон (ст. 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (далі - Закон № 2623-IV), ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ), Закон № 1304-VII, ст. 177 СК України), який не поширюється на спірні правовідносини, та неправильно витлумачив ст. 30 ЦПК України.

У зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 88 ЦПК України має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що 18 грудня 2006 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк») і ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 17 000 доларів США строком до 17 грудня 2027 року під 11,8% річних.

ОСОБА_5 зобов'язався повернути банку кредит частинами згідно встановленого графіка і щомісячно сплачувати кредитодавцю проценти у період з 1 по 10 число місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти.

18 грудня 2006 року ПАТ «Укрсиббанк» і ОСОБА_5 уклали договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 У забезпечення виконання своїх обов'язків за кредитним договором ОСОБА_5 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно п. 5.1 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. 37 Закону № 898-IV.

Пунктами 5.2, 5.3 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає йому рекомендованим листом повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні іпотекодержатель зазначає спосіб, який застосовується ним для задоволення свої вимог.

У п. 5.4 договору іпотеки сторони визначили, що у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2, за умовами якого ПАТ «Укрсиббанк» за плату відступив ТОВ «Кей-Колект» своє право грошової вимоги до боржників за рядом кредитних договорів, у тому числі право вимоги до ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту № 0.

На підставі договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеного 13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» і ТОВ «Кей-Колект», посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_9, ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за вищевказаним договором іпотеки від 18 грудня 2006 року.

ОСОБА_5 не виконав зобов'язання за кредитним договором.

7 квітня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_10 повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. ОСОБА_5 одержав цей лист особисто та не висловив заперечень щодо нього.

Рішенням від 11 квітня 2016 року № 29189562 приватний нотаріус провела державну реєстрацію права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1, про що реєстратором внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 14104060.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Як передбачено ст. 1 Закону № 898-IV, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 3 Закону № 898-IV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (п. 1 ч. 1 ст. 512, ч. 1 ст. 514 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що до ТОВ «Кей-Колект» як нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, які 18 грудня 2006 року були укладені між ПАТ «Укрсиббанк» і ОСОБА_2

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Із положень ч. 1 ст. 204 ЦК України слідує, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону № 898-IV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами 1 і 3 статті 36 Закону № 898-IV встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Як передбачено ч. 1 ст. 37 Закону № 898-IV, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 1952-IV слідує, що обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав і внесення відомостей до державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом, є одними із загальних засад державної реєстрації прав.

Державній реєстрації прав підлягає право власності. У державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (п. 1 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону № 1952-IV).

В силу п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Докази у справі достовірно вказують на те, що ОСОБА_5 не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержатель вправі було одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у порядку, встановленому Законом № 898-IV та укладеним сторонами договором іпотеки.

Цей договір не є нікчемним і у встановленому законом порядку не був визнаний судом недійсним, а тому відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону № 898-IV він є дійсним до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Умови договору іпотеки, строк дії якого не закінчився, передбачають право ТОВ «Кей-Колект» звернути стягнення на предмет іпотеки - належну позивачеві квартиру АДРЕСА_1, шляхом набуття права власності на неї. При цьому договір іпотеки є підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» на вказану квартиру.

ТОВ «Кей-Колект» дотрималося порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченого договором, а тому у приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. як державного реєстратора (п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону № 1952-IV) були відсутні підстави для відмови у вчиненні оспорюваної реєстраційної дії.

Суд першої інстанції помилково виходив з того, що приватний нотаріус Кобелєва А.М. не мала правових підстав для реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру.

В силу ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Аналіз положень ст. 30 ЦПК України свідчить про те, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Обґрунтовуючи своє звернення до суду, ОСОБА_5 зазначив, що ТОВ «Кей-Колект» неправомірно набуло право власності на предмет іпотеки - належну йому квартиру.

Отже між ОСОБА_2 і ТОВ «Кей-Колект» виник спір з приводу права останнього на вказане житлове приміщення.

ТОВ «Кей-Колект» є безпосереднім учасником спірних правовідносин, а ОСОБА_5 вказує на нього як на особу, що порушує його права.

Враховуючи предмет і підстави позову, ТОВ «Кей-Колект» мало брати участь у справі як відповідач, у свою чергу, приватний нотаріус Кобелєва А.М., яка лише вчинила обов'язкову реєстраційну дію, не є належним відповідачем у справі.

На вимогу ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції в судовому засіданні, що відбулося 13 грудня 2016 року (а.с. 82), роз'яснив ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_1 право на заявлення клопотання про залучення ТОВ «Кей-Колект» до участі у справі як співвідповідача, разом із тим, позивач не звертався до суду з таким клопотанням.

Це призвело до того, що ТОВ «Кей-Колект», приймаючи участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору, позбавлено було можливості реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст. 31 ЦПК України.

Отже у суду були відсутні підстави для задоволення позову до приватного нотаріуса Кобелєвої А.М.

В силу ч. 3 ст. 17 Закону № 2402-ІІІ батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону № 2402-ІІІ органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Як передбачено ч. 4 ст. 12 Закону № 2623-ІV, для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Аналогічні положення містяться у ч.ч. 2, 4 ст. 177 СК України.

Як зазначено вище, Законом № 898-ІV встановлено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Одним із способів звернення стягнення є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки є стадією правовідносин сторін іпотечного договору, коли іпотекодержатель може захистити своє майнове право та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Чинне законодавство не передбачає попередній дозвіл органу опіки та піклування на звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. Така згода потрібна лише при укладенні договору іпотеки, якщо діти мають майнові права на іпотечне майно.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладення сторонами договору іпотеки від 18 грудня 2006 року малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не мав права користування квартирою АДРЕСА_1. Натоміть, на порушення п. 2.4.8 договору іпотеки ОСОБА_5 зареєстрував свого малолітнього сина у цій квартирі без дозволу іпотекодержателя.

Цей договір є чинним і не оскаржується позивачем з підстав порушення ним майнових прав дитини, а реєстраційні дії приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України.

Отже положення ст. 17 Закону № 2402-ІІІ, ст. 12 Закону № 2623-ІV і ст. 177 СК України не регулюють спірні правовідносини, тому суд першої інстанції безпідставно послався на порушення нотаріусом цих норм під час реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» на предмет іпотеки.

Закон № 1304-VII встановив мораторій на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя), у якого у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, а загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1, виступає як забезпечення ОСОБА_2 за споживчим кредитом, наданим йому в іноземній валюті, використовується останнім як місце постійного проживання та має загальну площу 72,4 кв.м.

Разом із тим, звернення стягнення на вказану квартиру відбулося шляхом позасудового врегулювання сторонами цього питання на підставі договору, тобто у добровільному порядку та за згодою власника предмета іпотеки.

Отже Закон № 1304-VII не регулює спірні правовідносини, внаслідок чого його норми не були перешкодою для вчинення приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. реєстраційних дій.

Неврахувавши вищевказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що реєстрація права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру здійснена нотаріусом з порушенням вимог закону.

На думку апеляційного суду, позов ОСОБА_2 є безпідставним і не підлягає задоволенню.

У зв'язку з цим, понесені ним судові витрати не можуть бути покладені на відповідача, а з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» слід присудити витрати останнього на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 212 грн 64 коп.

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом на захист свого права власності на квартиру. Цей спір випливає з договірних відносин і є цивільно-правовим, а тому апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягали розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 1 212 грн 64 коп. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/ О.І. Ярмолюк

Судді: /підпис/ Л.М. Грох

/підпис/ М.М. Пастощук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_14

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27