Номер провадження: 22-ц/785/2406/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Станкевича В.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 рокуОСОБА_2 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3подав до суду апеляційну скаргу , в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити .

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.213ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно обставин справи, 12 червня 2014 року приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_6 посвідчив договір позики (а.с.160), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

12 червня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5, в простій письмовій формі, підписали договір поруки (а.с.9), згідно якого ОСОБА_5 взяв на себе зобовязання відповідати за ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим, 12 червня 2014 року, договором позики.

В пункті 1 договору позики зазначено, що Позикодавець ОСОБА_2, при укладені цього договору передав у власність позичальникові ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 279 600,0 грн., що станом на 12.06.2014р. в еквіваленті до долара США становить грошову суму в розмірі 24 000,0 дол.США.

Грошову суму, що є предметом цього договору, Позичальник зобовязується повернути до 30.06.2014р. в розмірі 24 000,0 дол.США не залежно від вартості американської валюти в українських гривнях.

В пункті 13 договору позики передбачено, що сторони у присутності нотаріуса стверджують, що грошові кошти в сумі, зазначеної в п.1 Договору прийняті позичальником від позикодавця до підписання ним цього договору.

В п.7.1. договору поруки передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення дії основного договору, окрім випадків, визначених в ст..559 ЦК України. Порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто до 30.12.2014 року не предявить вимоги до поручителя.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що сплив шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто 30.12.2014 року та не предявлена вимоги до поручителя ОСОБА_5, тому, порука, відповідно до 4.4 ст.559 ЦК України припинена, а тому відсутній солідарний обовязок виконання грошового зобовязання у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перед ОСОБА_2

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком, виходячи з наступного.

Так, в порушення вимог ст..215 ЦПК України, суд першої інстанції взагалі не навів мотивів, з яких суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилання суду першої інстанції на те, що, оскільки, договір поруки є припиненим у відповідності до ст.. 559 ЦК України , тому позовні вимоги в повному обсязі не підлягають задоволенню є безпідставним та нічим не обґрунтованим.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

У сенсі положень статті 1046 ЦК України договір позики опосередковує відносини щодо передачі майна у власність на засадах повернення такої ж кількості майна; договір позики є реальним, оскільки вважається укладеним з моменту передачі майна, яке переходить у власність позичальника; предметом договору можуть бути грошові кошти в національній валюті; договір укладається у письмовій формі; договір позики може бути оплатним або безплатним, правило оплатності позики діє, якщо інше не передбачено договором або законом.

Нормою ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно п. 2 договору позики від 12.06.2014 року чітко зазначено, що позикодавець (ОСОБА_2І.) передав у власність, а позичальник (ОСОБА_4С.) прийняв 279600 грн., що на момент підписання цього договору, еквівалентно до долара США становить грошову суму в розмірі 24000 доларів США.

Тобто, вказаним договором визначено, що зобовязання виконується в національній валюті гривні. Сума в доларах США визначена лише як еквівалент, а не як основне валютне зобовязання, та встановлено строк до якого потрібно повернути грошову суму до 30.06.2014 року.

З позовом до ОСОБА_4, як боржника та ОСОБА_5, як поручителя, ОСОБА_2 звернувся 2 жовтня 2015 року.

За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 коштів за договором позики від 12.06.2014 року в розмірі 279600 гривень.

Посилання в запереченнях на апеляційну скаргу про те, що договір позики є неукладеним, оскільки кошти за вказаним договором не передавали, спростовуються п. 13 договору позики, яким передбачено, що сторони у присутності нотаріуса стверджують, що грошові кошти в сумі, зазначеної в п.1 Договору прийняті позичальником від позикодавця до підписання ним цього договору.

Крім того, відповідачем ОСОБА_4 договір позики не оскаржувався, як і не оскаржувався договір поруки, який ОСОБА_4 вважає фіктивним.

Що стосується доводів апеляційної скарги про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 коштів за договором позики в розмірі 1 426 260 грн., то вони є необґрунтованими, оскільки в суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг пояснити суду, що це за сума та з чого вона складається.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, колегія приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 кошти за договором позики в розмірі 279600 (двісті сімдесят девять тисяч шістсот) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_7