Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/110/15 Головуючий у 1 інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/778/387/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Онищенко Е.А.,

ОСОБА_2,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у період з 11 жовтня 2012 року по 14 листопада 2014 року вона займала посаду головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області, яка належить до сфери управління Сектора медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області, правонаступником якого є Державна установа «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» .

Вказувала на те, що наказом від 14 листопада 2014 року № 401 її було звільнено із займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, при цьому належних розрахунків із нею проведено не було.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнень позовних вимог, ОСОБА_3 просила, стягнути з ДУ «ТМО МВС України» на свою користь заборгованість з заробітної плати у розмірі 13 192 грн. 74 коп., суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 4 915 грн. 33 коп., компенсацію за час невикористаної щорічної відпустки у розмірі 501 грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 60 950 грн. 34 коп., а також 13 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає в необхідності її перебування на території Донецької області для зясування обставин, які призвели до невиплати зазначених сум, вона залишилась без засобів до існування, в неї зявилась заборгованість з оплати комунальних послуг. Вона постійно знаходиться у пригніченому стресовому стані. Моральну шкоду оцінює в 13000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДУ «ТМО МВС України» на користь ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 79 559 грн. 89 коп., з яких: заборгованість із заробітної плати у розмірі 13 192 грн. 74 коп., сума вихідної допомоги при звільненні - 4 915 грн. 33 коп., компенсація за невикористану щорічну відпустку у розмірі 501 грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 60 950 грн. 34 коп.

Ухвалено провести виплату заборгованості із заробітної плати, вихідну допомогу при звільненні, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вирахуванням податку на прибуток та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ДУ «ТМО МВС України» на користь ОСОБА_3 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна установа «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення суду про відмову в задоволенні позову, стягнути з ОСОБА_3 на користь Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1143,12 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року касаційну скаргу ДУ «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості по заробітній платі та сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки підтверджуються наданими позивачем довідками №№ 187, 189,190, 191 від 14 листопада 2014 року, виданими В.о. начальника лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_4, згідно яких заборгованість ОСОБА_3 по заробітній платі та відпускним за період з 01 вересня 2014 року по 14 листопада 2014 року становить 13192,74 грн., середньоденна заробітна плата на час звільнення становить 218грн. 46 коп. (т.1, а.с. 211-212).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представники відповідача посилалися на те, що надані позивачем довідки №№ 190, 191 від 14 листопада 2014 року, які підписані ОСОБА_5 лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_4 та головним бухгалтером ОСОБА_3, підписи яких скріплені гербовою печаткою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, не є належними доказами, оскільки ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області з 14 жовтня 2014 року з м. Донецька передислоковано до м. Маріуполь, тимчасово виконуючим обов'язки начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області з 14 жовтня 2014 року була призначена майор міліції ОСОБА_6, кругла печатка та штамп, які проставлені на наданих позивачем довідках залишилися на території, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, та на підставі висновку службового розслідування визнані недійсними.

За приписами ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансується з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні.

Відповідно до п. п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 року суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 23.05.2012 року займала посаду головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області на підставі наказу №79 о/с (т.1, а.с.6).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом від 14 листопад 2014 року № 401 о/с ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою останньої від переведення її на роботу в іншу місцевість за новим місцем дислокації підприємства (т.1, а.с.7).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, ГУМВС України в Донецькій області було реорганізовано в Сектор медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області, який в подальшому змінив найменування на ДУ «ТМО МВС України» (т.1, а.с.117-118).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що лікарня з поліклінікою Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, в якій працювала позивач, розташована у м. Горлівка Донецької області.

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року було введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" про початок антитерористичної операції на сході України, в тому числі на території Донецької області.

З матеріалів справи також вбачається, що у липні 2014 року у звязку із захопленням адміністративної будівлі ГУМВС України в Донецькій області, яка знаходилася на той час у м. Донецьку, та на виконання телеграм МВС України від 04 липня 2014 року № 13569 та № 1357/ОСОБА_1 місцем нової дислокації ГУМВС України в Донецькій області було визначено місто Маріуполь.

Наказом начальника ГУМВС України в Донецькій області від 14 жовтня 2014 року № 1733 тимчасове строком на чотири місяці виконання обов'язків начальника Відділу медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області за не вакантною посадою було покладено з 14 жовтня 2014 року на майора міліції ОСОБА_6

Відповідно до частини 1 ст. 94 КЗпП України та частини 1 ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За положеннями пункту 4 "Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей", заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня.

Відповідно до акту № 354 від 09 жовтня 2014 року, затвердженого начальником лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_7, станом на 10.00 годину 09 жовтня 2014 року до м. Маріуполь для подальшого виконання службових обов'язків прибуло 7 працівників: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13. Інші працівники до міста Маріуполь не прибули і до роботи не приступили з невідомих причин ( т.1, а.с. 142).

За змістом акту № 405 від 13 листопада 2014 року, затвердженого начальником лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_6, до м. Маріуполь для подальшого виконання службових обов'язків прибуло 9 працівників: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_16. Інші працівники до міста Маріуполь не прибули і до роботи не приступили з невідомих причин ( т.1, а.с. 144).

В табелях обліку робочого часу за жовтень 2014 року та за листопад 2014 року, які підписані ОСОБА_7, ОСОБА_3 такою, що виконувала свої трудові обов'язки, не значиться (т.1. а.с. 206-207).

Відповідно до ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно доповідної записки т.в.о. начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області майора міліції ОСОБА_6 на ім'я начальника ГУМВС України в Донецькій області полковника міліції ОСОБА_17 на нове місце дислокації ВМЗ прибуло 9 працівників, наступні працівники ВМЗ (список додається (в тому числі ОСОБА_3А.) відмовились від прибуття до м.Маріуполя ( т.1, а.с.198-205).

08 грудня 2014 року у звязку з тим, що печатки, штампи, фінансово-облікова документація лікарні з поліклінікою м.Горлівка ВМЗ ГУМВС в Донецькій області, лікарні з поліклінікою м.Макіївка ВМЗ ГУМВС в Донецькій області, які зберігались в приміщеннях вказаних лікарень у відповідальних осіб не були надані до нового місця дислокації - м.Маріуполя, Відділом медичного забезпечення Головного управління УМВС України в Донеціькій області був складений ОСОБА_1 №7 щодо втрати печаток та штампів лікарні з поліклінікою м.Горлівка ВМЗ ГУМВС в Донецькій області, лікарні з поліклінікою м.Макіївка ВМЗ ГУМВС в Донецькій області (т.3, а.с. 10).

За фактом втрати печаток, штампів, первинних документів бухгалтерського обліку та фінансової звітності лікарні з поліклінікою м.Горлівка ВМЗ ГУМВС в Донецькій області до ЄРДР 17.06.2016 року внесено відомості про скоєння кримінального правопорушення , передбаченого ст.341 КК України (т.3, а.с.38).

Оскільки довідки №№ 187, 189, 190, 191 від 14 листопада 2014 року про заборгованість по заробітній платі ОСОБА_3, скріплені печаткою, яка відповідно до ОСОБА_1 щодо втрати печаток та штампів лікарні з поліклінікою м.Горлівка ВМЗ ГУМВС в Донецькій області є втраченою, висновок суду першої інстанції про належність та достовірність зазначених доказів колегія суддів вважає помилковим.

Позивачем не надано суду доказів того, що протягом жовтня та листопада 2014 року вона виконувала свої посадові обов'язку головного бухгалтера лікарні з поліклінікою, яка передислокувалася до м. Маріуполя.

Як вбачається з матеріалів справи, порядок нарахування та виплати грошового утримання та заробітної плати за період з вересня по листопад 2014 року визначені наказом МВС України від 05.09.2014 року №913 «Про організацію виплати грошового забезпечення та заробітної плати», за змістом п.1.1 якого начальника ГУМВС України в Донецькій області зобов»язано забезпечувати направлення щомісяця до10 числа кожного місяця на погодження Департаменту внутрішньої безпеки МВС України поіменних списків працівників підпорядкованих підрозділів, яким належить до нарахування грошове забезпечення та заробітна плата за відповідний місяць.

У звязку з тим, що позивач не прибула до м.Маріуполя, до роботи на новому місці дислокації не приступила, її не вносили до списків осіб на виплату заробітної плати.

Наказом начальника Головного управління МВС України в Донецькій області від 14 листопада 2014 року за №4010/с головного бухгалтера бухгалтерії лікарні з поліклінікою м.Горлівка ВМЗ ГУМВС в Донецькій області ОСОБА_3 звільнено з посади з 14 листопада 2014 року на підставі пункту 6 ст.36 КЗпП України (т.1, а.с.7). Зазначений наказ на теперішній час не визнано недійсним.

Що стосується доведення телеграм МВС України від 04.07.2014 року №13569 від 04.07.2014 року №1357/ОСОБА_1 щодо нового місця дислокації та наказу від 14 листопада 2014 року за №4010/с до відома позивача, слід зазначити, що позивач до м. Маріуполя не прибула, а тому відповідач не мав реальної можливості ознайомити її з цими телеграмами та наказом під підпис. Не мав відповідач і можливості направити копію телеграм та наказу позивачу поштою, оскільки до 29 грудня 2014 року позивач перебувала на території м. Горлівка, до якого згідно повідомлення Укрпошти від тимчасово було призупинено прийом поштових відправлень.

Про обізнаність позивача щодо дислокації медичного закладу до м.Мариуполя свідчать також письмові пояснення лікаря ОСОБА_15 на імя т.в.о начальника ВМЗ ГУМВС України в Донецький області ОСОБА_6 стосовно проведення зборів з цього питання , в яких брала участь ОСОБА_3 (т.1,а.с.120).

Таким чином, оскільки наданими відповідачем доказами підтверджується, що у зв'язку із захопленням території м. Горлівка, ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області був передислокований до м. Маріуполя, що позивач для виконання посадових обов'язків до м. Маріуполя, тобто на територію, на якій органи державної влади здійснюють свої повноваження, не прибула та протягом жовтня-листопада 2014 року на контрольованій Україною території свої службові обов'язки головного бухгалтера лікарні з поліклінікою не виконувала, відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України "Про оплату праці" права на отримання винагороди за виконану роботу - заробітної плати за цей час не має.

Тимчасовим порядком фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей виплата заробітної плати особам, що залишились на неконтрольованій території навіть при наявності поважних для цього причин, не передбачена, тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати за вересень - листопад 2014 року у суду першої інстанції не було.

Не було у суду першої інстанції також підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористаної дні щорічної відпустки, стягнення вихідної допомоги, оскільки на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано належних доказів.

Оскільки позивачем не доведено наявність вини власника щодо невиплати заробітної плати, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У звязку з тим, що позивачем не доведено причинний звязок між діями відповідача та заподіяння позивачу моральної шкоди, що є необхідним для встановлення судами при вирішенні питання про доцільність стягнення з підприємства на користь працівника моральної шкоди, у цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням згідно з п.2,4 ч.1 ст.309 ЦПК України нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2016 року у цій справі скасувати та ухвалити по справі нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної установи «Територіальне медичне обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: