Номер провадження: 22-ц/785/7134/17
Номер справи місцевого суду: 2-478/2005
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

09.10.2017 року м. Одеса

Суддя-доповідач апеляційного суду Одеської області ОСОБА_2, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2005 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та встановлення порядку користування надвірними спорудами та земельною ділянкою,

встановив:

18.01.2005 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що згідно договору дарування від 23.11.2004 року його батько ОСОБА_5 подарував йому і його сестрі - відповідачці по справі ОСОБА_3 по частині будинку № 33 по вул. Волгоградській в с. Дачне, Біляївського району, Одеської області, але не вказав, яка саме частина будинку кому належить.

Згідно довідки Дачненської сільської ради вищевказаний будинок належить сторонам у справі кожному в рівних частинах. ОСОБА_6 час проживання сторони встановили наступний порядок користування житловим будинком: відповідачка користується приміщеннями під літерою "А" (1-1. 1-2. 1-3. 1-4. 1-5) і надвірними будівлями під літерами (а. Д. б. К. Л. ОСОБА_6), а позивач відповідно користується приміщеннями (1-6, 1-7. 1-8. 1-9. 1-10, 1-11. 1-12) і надвірними будівлями під буквами (а1. В, Г, Д, Е , Ж, Н).

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_4 просив суд визнати за ним право власності на частину житлового будинку і визначити порядок користування надвірними будівлями, двором і земельною ділянкою.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2005 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

08.08.2017 року від ОСОБА_3 надійшла апеляційна скарга на зазначене вище судове рішення із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою судді-доповідача апеляційного суду Одеської області від 15.08.2017 року вказана апеляційна скарга була залишена без руху через її недоліки, а саме: через неповажність причин пропуску строку на апеляційне оскарження (а.с. 71-72).

Згідно розписки, що мається в матеріалах справи, ОСОБА_3 отримала копію вказаної вище ухвали суду 26.08.2017 року.(а.с. 74).

22.09.2017 року від ОСОБА_3 надійшла заява про усунення недоліків, в якій вона ставить питання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження судового рішення та відкриття апеляційного провадження у справі (а.с. 75-79).

Вирішуючи питання про можливість поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення, суддя-доповідач виходить з наступного.

Як було зазначено вище, апеляційна скарга ОСОБА_3 надійшла до суду 08.08.2017 року, тобто більше ніж через дванадцять років після ухвалення оскаржуваного рішення суду, про яке відповідач знала, оскільки була у судовому засіданні, коли було ухвалено рішення, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с.42-45).

В своїй заяві про усунення недоліків апеляційної скарги апелянт ОСОБА_3 ставить питання про поновлення їй строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що з протоколу судового засідання (а.с. 42-45), на який є посилання в ухвалі про усунення недоліків, не вбачається той факт, що відповідачка ОСОБА_3 була присутньою саме під час проголошення рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2005 року. Крім того, повний текст оскаржуваного рішення ОСОБА_3 не отримувався, що підтверджується матеріалами справи. Та взагалі ОСОБА_3 не було відомо про існування та результати розгляду рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2005 року до 02.08.2017 року.

Однак зазначені твердження заявника апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, оскільки на аркуші справи 45-зворот та 46-зворот секретарем судового засідання Полубок Н.А. зафіксовані відповіді відповідача ОСОБА_3 на запитання головуючого у справі судді Мельничук Н.І. та судові дебати, як того вимагає інструкція з діловодства у місцевому суді, що в свою чергу підтверджує присутність відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні.

Крім того, із тексту протоколу судового засідання від 27.04.2005 року вбачається, що судове засідання було розпочате об 11 год. 00 хв., та закінчене о 12 год. 00 хв., з проголошенням оскаржуваного рішення суду, розясненням порядку його оскарження.

Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що зауваження на вищевказаний протокол судового засідання від 27.04.2005 року до цього часу не подавалися, слід дійти висновку про те, що ОСОБА_3 була присутньою в судовому засіданні, в якому було проголошено оскаржуване судове рішення і була обізнана про його зміст.

Твердження ОСОБА_3 про те, що вона не була присутньою під час проголошення судового рішення, є недоведеними і у всякому разі не можуть слугувати доказом того, що вона не знала про ухвалене судове рішення, яке було проведено протягом 1 часу і в якому ОСОБА_3 виступала в судових дебатах.

З цих підстав, суд першої інстанції не був зобовязаний направляти на адресу ОСОБА_3 копію судового рішення.

Отже твердження апелянта ОСОБА_3 є необґрунтованими та безпідставними.

Стосовно тверджень апелянта ОСОБА_3 про те, що вона, починаючи з 2011 року була представником батька при приватизації земельної ділянки та жодних перепон з боку органів державної влади та місцевого самоврядування з приводу того, що батько не має право оформлювати документи не було, слід зазначити, що в даному випадку ОСОБА_3 була представником батька у справі стосовно приватизації саме земельної ділянки, право власності стосовно якої не було предметом судового розгляду, по якому було ухвалене оскаржуване судове рішення.

Так, із тексту оскаржуваного судового рішення вбачається, що предметом спору було право власності на спірний житловий будинок і встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій він розміщений, що в свою чергу не перешкоджало ОСОБА_3 бути представником свого батька при вирішенні питання про приватизацію земельної ділянки.

Більше того, зазначені обставини жодним чином не можуть свідчити про те, що відповідач ОСОБА_3 не знала про існування оскаржуваного судового рішення.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 3 ст. 297 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і якщо підстави вказані у заяві про поновлення строку, визнані неповажними, то протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 пропустила процесуальний строк на оскарження судового рішення без поважних причин, слід дійти висновку про необхідність відмови їй у відкритті апеляційного провадження.

При цьому слід зазначити, що таким чином не порушуються права ОСОБА_3 на апеляційне оскарження судового рішення, на що вона посилається в заяві про усунення недоліків апеляційної скарги (а.с.75-78).

Так, згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно зі ст. ст. 129, 129-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обовязковими до виконання.

Чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України).

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обовязкового рішення лише з метоюповторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами, (див. п. 46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п. 31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п. 61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії».

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду: (див. рішення Суду у справах «ОСОБА_7 проти України», «Трегубенко проти України», «Рябих проти Росії») Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 в розумні інтервали часу не вживала заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження, що є недопустимим (див. п. 41 рішення у справі Європейського Суду з прав людини «Пономарьов проти України», п. 27 рішення у справі «ОСОБА_8 проти України»).

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 пропустила всі розумні строки на оскарження судового рішення і поважних причин для поновлення цих строків матеріали справи не містять.

На підставі викладеного, керуючись ст. 295, ч. 2 ст. 297 ЦПК України, суддя-доповідач

ухвалив:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 квітня 2005 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та встановлення порядку користування надвірними спорудами та земельною ділянкою.

Ухвалу надіслати заявнику апеляційної скарги та особам, які беруть участь у справі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_2