АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3729/17 Справа № 204/6874/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Єлізаренко І.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Свистунової О.В., Красвітної Т.П.

за участі секретаря Гулієва М.І. о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Департамент надання адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстрації місця проживання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, третя особа Департамент надання адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та зняття з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. 22 січня 2007 року вона надала дозвіл на реєстрацію у належній їй квартирі відповідачу - чоловіку її доньки ОСОБА_4 На теперішній час у цій квартирі мешкають та зареєстровані її донька ОСОБА_4 та діти доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська 20 грудня 2013 року шлюб між її донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. У січні 2014 року відповідач змінив місце проживання та переїхав до іншого помешкання, адресу якого не повідомив. Свою нову адресу відповідач не повідомив. Її онуки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишилися проживати зі своєю матірю ОСОБА_4 у цій квартирі, тому просила визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право користування належною їй квартирою за адресою: АДРЕСА_2, зняти ОСОБА_3, з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить заочне рішення суду від 26 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цими приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Пунком 10 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-57ц11 від 16 січня 2012 року.

Як вбачається матеріалів справи позивач ОСОБА_2 є власником кв.№ 174 буд. 20 вул. Фабрично-Заводська в м.Дніпро на підставі договору дарування від 09 листопада 2000 року (а.с.8).

Відповідно до довідки про склад сімї та місце реєстрації №27531 від 24 жовтня 2016 року, та довідки №27352 за адресою: вул.Фабрично-Заводська, буд.20, кв.№174 зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 22 січня 2007 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 з 26 листопада 1999 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 30 березня 2002 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 28 серпня 2012 року (а.с.9, 10).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 17 жовтня 2003 року, було розірвано (а.с.11, 12).

Відповідач по справі ОСОБА_3 з 22 січня 2007 року зареєстрований у кв.№ 174 буд. 20 вул. Фабрично-Заводська в м.Дніпро (а.с.22).

Позивач, звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, посилалася на те, що вона надала дозвіл відповідачу на реєстрацію у належній їй квартирі. Відповідач є її колишнім зятем, та після розірвання шлюбу з її донькою ОСОБА_4, він у квартирі не проживає (а.с.2-5).

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем були надані суду акти від 05 жовтня 2015 року, від 14 жовтня 2016 року, від 20 жовтня 2016 року про не проживання відповідача у належній їй квартирі (а.с.16, 17, 18).

Однак, слід зазначити в актах взагалі не вказано причини не проживання відповідача у квартирі, акти не завірені балансоутримувачем будинку та кожний з актів підписаний лише однією особою.

Отже, судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося позивачем відповідач зареєстрований у належній позивачу ОСОБА_2 квартирі з її згоди з 22 січня 2007 року.

Належних доказів на підтвердження тривалого не проживання відповідача у квартирі без поважних причин позивачем суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

З ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за звернення з апеляційною скаргою на зазначене рішення суду в розмірі 606 грн. 32 коп., який визначено ст.4 Закону України «Про судовий збір», сплату якого було відстрочено апелянту ухвалою суду до ухвалення апеляційним судом рішення, відповідно до вимог ст.ст. 82, 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за звернення з апеляційною скаргою на рішення суду в розмірі 606 грн. 32 коп.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді