Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 335/6579/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Номер провадження 22-ц/778/761/17 Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Воробйової І.А.,

Суддів Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.,

При секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району № 719 від 25 серпня 2015 року її призначено опікуном малолітнього ОСОБА_5

26 травня 2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя відповідача ОСОБА_4 визнано батьком малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4, як батько дитини, починаючи з дня народження дитини не виконує покладені на нього як на батька дитини обов'язки, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання дитини за життя її доньки ОСОБА_6 вирішувалися матір'ю дитини за підтримки позивача, а з ІНФОРМАЦІЯ_4 вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки батька ОСОБА_4 Дитина знаходиться на повному її утриманні і позивач прикладає всі свої зусилля та можливості для розвитку дитини. Для здорового та всебічного розвитку дитини створені всі необхідні умови.

ОСОБА_4 з часу перебування його сина на вихованні у позивача жодного разу його не відвідав, ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, а створює умови, які шкодять інтересам дитини.

ОСОБА_4 не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, відбував покарання у місцях позбавлення волі, неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, у зв'язку з чим своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює, як ухилення від виховання дитини батьком та свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки судом першої інстанції порушені вимоги ст.ст. 60, 212 ЦПК України, взято до уваги не підтверджені відповідачем заперечення проти позову, які ґрунтуються на припущеннях. Також судом не надана належна оцінка доказам позивача, інформації щодо ОСОБА_5 Отже оскаржуване рішення суду не відповідає інтересам малолітньої дитини.

Судом не враховано, що разом з малолітнім ОСОБА_5 проживає його старший брат ОСОБА_7, і розлучення рідних братів також негативно вплине на інтереси дитини.

Суд першої інстанції відмовивши в задоволенні позову, порушив вимоги постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», не поклав на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5, матір'ю якого є ОСОБА_6

Відомості про батька записано відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, зі слів матері.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла, у зв'язку з чим рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 293/17 від 31 липня 2015 року малолітньому ОСОБА_5 надано статус дитини-сироти. (а.с. 5).

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району № 719р від 25 серпня 2015 року, ОСОБА_3, яка є бабусею малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначено його опікуном. (а.с. 6-9).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2016 року, яке набрало законної сили 06 червня 2016 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Внесено зміни до актового запису про народження № 668 від 23 вересня 2010 року, складеного на дитину ОСОБА_5, в частині Батька. (а.с. 51-52).

Вказане рішення виконано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень станом на 30.06.2016 року. (а.с. 53-54).

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_3 підставою позову зазначала ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків.

Згідно висновку Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 09 серпня 2016 року № 01-10/2041, комісія не змогла дійти однозначного висновку щодо доцільності або недоцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина, а тому вирішення вказаного питання залишила на розсуд суду. (а.с. 63-64).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що передбачені законом підстави для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно його малолітнього сина відсутні, оскільки за змістом закону ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини повинно носити свідомий характер, та характеризуватися винною поведінкою відповідача, однак наведені позивачем доводи та надані на їх підтвердження докази не дають підстав вважати встановленим факт умисного нехтування відповідачем батьківськими правами та обов'язками щодо дитини. Позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його сина є не доцільним, оскільки відповідач бажає приймати активну участь у вихованні дитини, виявляє стійке бажання у виконанні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дитини.

Проте, між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над застосуванням такого крайнього заходу впливу на відповідача, як позбавлення його батьківських прав.

Судова колегія вважає, що для правильного врахування інтересів дитини у справі, що розглядається слід виходити із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини (ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно з положеннями ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

При цьому, вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав встановлено ч. 1 ст. 164 СК України, за змістом якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з п. 15 постанови Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

ОСОБА_3 свій позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що батько ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Проте, доказів встановлення вказаних обставин, зокрема, щодо ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх обов'язків, які б підтверджувалися належними та допустимими доказами, матеріали справи не містять.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, те, що відповідач притягувався до кримінальної відповідальності та те, що разом з малолітнім ОСОБА_5 проживає його старший брат ОСОБА_7, відповідно до положень ст. 164 СК України не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним та обґрунтованим, він в першу чергу відповідає інтересам дитини та відповідає нормам як національного, так і міжнародного законодавства і узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, яка правомірно застосована судом при розгляді даної справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві".

При цьому визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції.

Європейським судом зазначалося, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Звертаючись до суду в інтересах малолітньої дитини про позбавлення батьківських прав його батька, ОСОБА_3 не надала переконливих та зважених аргументів, які б підкріплювали, що позбавлення батька батьківських прав буде діяти на захист інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст. 171 СК України та ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.) до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Дитині, здатній сформулювати власні погляди, надано право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що батьки дитини ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували, у зв'язку з чим відомості про батька дитини на момент народження були записані в порядку, передбаченому ст. 135 СК України, зі слів матері.

До моменту смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, вона із ОСОБА_4 та дитиною ОСОБА_5 проживали разом, спочатку, після народження дитини, у сел. Славгород Сінельніковського району Дніпропетровської області, а потім у м. Запоріжжі в квартирі по вул. Кам'яногірській.

З моменту смерті матері дитини - ОСОБА_6, з ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5 проживає у сім'ї бабусі - позивача у справі ОСОБА_3, з її чоловіком та неповнолітнім братом ОСОБА_7

Одразу після смерті ОСОБА_6, у липні 2015 року, ОСОБА_4 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом про встановлення батьківства відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказані обставини свідчать, що ОСОБА_4 проявляє інтерес до дитини, такими діями бажав юридично оформити своє батьківство відносно малолітнього сина, мав на меті відповідно до положень СК України набути права та обов'язки батька по відношенню до свого сина.

Такі обов'язки відповідно до положень ст. 121 СК України виникли у ОСОБА_4 з 06.06.2016 року, тобто з часу набрання рішенням суду про встановлення батьківства законної сили, та внесення на підставі вказаного рішення змін до актового запису про народження дитини.

Після набрання рішенням суду законної сили ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав у зв'язку з ухиленням останнього від виконання своїх батьківських обов'язків, проте, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог суду не надала.

Доводи позивача про відсутність інтересу до життя дитини є безпідставні з огляду на наступне. ОСОБА_5 є малолітнім, відтак, дитина не є самостійною, і можливість спілкування з нею вільно в певній мірі обумовлена поведінкою та волею дорослих осіб, з якими вона проживає.

В суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 звертався до Запорізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді для вирішення питання щодо спілкування із сином.

Крім того, під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, встановлено, що до смерті матері дитини, ОСОБА_4 приділяв достатньо уваги своєму синові та брав участь у його вихованні, проводив з ним дозвілля, брав його на прогулянки, на відпочинок, що підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також підтверджується долученими до матеріалів справи фотокартками.

Судом першої інстанції вірно зроблений висновок про те, що факт того, що ОСОБА_4 до смерті ОСОБА_6 не забезпечував матеріально родину, а їх забезпеченням опікувалася позивач у справі ОСОБА_3, сам по собі не є підставою для позбавлення батька батьківських прав.

На даний час ОСОБА_4 має офіційне місце роботи, з 17.05.2016 року працює у ПП «ОСОБА_10.» на посаді продавця, за місцем роботи характеризується позитивно. (а.с. 48).

Згідно довідки КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» Запорізької обласної ради № 1379 від 30 червня 2016 року, ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога не перебуває. (а.с. 45).

Відповідно до довідки КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради від 13 липня 2016 року, ОСОБА_4 на диспансерному обліку у вказаній установі не перебуває. (а.с. 45).

Відповідач має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1. Як зазначено у висновку Органу опіки та піклування, відділом по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_4 та встановлено, що в помешканні умови проживання задовільні, для малолітнього ОСОБА_5 передбачена кімната, в якій є окреме місце для сну, шафа-купе, телевізор, проте, дитячих речей та іграшок немає. (а.с.63-64)

Матеріалів, які б негативно характеризували відповідача за місцем його фактичного проживання, ні суду першої інстанції на апеляційній інстанції не надано.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою, тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

Єдиний унікальний номер 335/6579/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.

Номер провадження 22-ц/778/761/17 Суддя-доповідач: Воробйова І.А.

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

07 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Воробйової І.А.,

Суддів Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.,

При секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про позбавлення батьківських прав, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: