АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1533/17 Справа № 204/4850/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, мотивуючи тим, що 21 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір щодо вкладання грошових коштів у добудову сауни по вул.Наримській 33/35 у м.Дніпропетровську, про що ОСОБА_2 було власноручно написано договір щодо отримання ним інвестиційних коштів.

Вказував, що згідно умов інвестиційного договору ОСОБА_2 отримав від нього 7.000 доларів США.

Зазначав, що ними була досягнута домовленість стосовно того, що договір є безстроковим, втім інвестор ОСОБА_3 навіть при розірванні договору мав право на отримання 7.000 доларів США та 15% від вкладеної ним суми інвестиції.

Посилаючись на те, що 14 липня 2016 року він направив відповідачу лист-вимогу про повернення у добровільному порядку грошових коштів, який залишений без реагування та належного виконання, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 суму інвестиційних коштів у розмірі 171.500 грн. та 10% від інвестиційних грошових коштів у розмірі 17.150 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 21 жовтня 2009 року між сторонами було укладено договір, згідно умов якого ОСОБА_3 здійснив вкладання грошових коштів в благоустрій та добудову сауни по вул.Наримській 33/35, а ОСОБА_2 отримав інвестиційні кошти у розмірі 7.000 доларів США (а.с.15).

Згідно вказаного договору сторони досягли згоди, що при вводі сауни в експлуатацію, отриманий від її роботи прибуток буде ділитися між сторонами наступним чином: 33,5% - ОСОБА_3 та 66,5% - ОСОБА_2

Також договором визначено порядок повернення грошових коштів та досягнута домовленість про безстроковість даного договору, також оговорено, що сумісна робота по вказаному договору може бути розірвана за ініціативою ОСОБА_3 та за таких обставин сума повернення грошових коштів буде становити 7.000 доларів США плюс 15% від вкладеної суми, і буде виплачена на протязі півтора року з дня підписання цього договору.

23 січня 2013 року було укладено доповнення до вказаного договору, згідно якого сторони додатково домовилися про визначення строку повернення вкладених грошових коштів у розмірі 7.000 доларів США, а саме: з 01 квітня по 01 вересня 2013 року з урахуванням лише 10% (700 доларів США) від суми вкладених грошей (а.с.16).

Таким чином ОСОБА_2 зобовязався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 7.000 доларів США та 10 відсотків (700 доларів США) у період з 01 квітня 2013 року по 01 вересня 2013 року (а.с.16).

Даний договір з доповненнями до нього був написаний власноручно відповідачем ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув грошові кошти за інвестиційним договором від 21 жовтня 2009 року, а тому вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності).

Відповідно до ч.1 ст.2 цього Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про інвестиційну діяльність» відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності на Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст.509,526,629 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Предметом доказування у даному спорі є сума заборгованості за спірним кредитним договором.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

Звертаючись до суду з даними вимогами позивачем було надано оригінал інвестиційного договору від 21 жовтня 2009 року та додаток до нього від 23 січня 2013 року, з яких вбачається, що з 01 квітня по 01 вересня 2013 року ОСОБА_2 зобовязався повернути 7.000 доларів США та 10% у розмірі 700 доларів США, які згідно цивільно-процесуального законодавства є належним та допустимим доказом позовних вимог та які правомірно прийняті до уваги судом першої інстанції як доказ надання грошових коштів.

Згідно ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги стосовно безпідставної зміни позовних вимог не можуть бути прийняті до уваги, оскільки виключно позивач наділений правом на зміну предмету та підставу позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання стосовно прийняття уточненого позову вирішувалося судом першої інстанції у судовому засіданні шляхом постановлення усної ухвали, що знайшло своє відображення у журналі судового засідання від 25 листопада 2016 року.

Відповідач зобовязався грошові кошти повернути в строк до 01 вересня 2013 року, з позовом ОСОБА_3 звернувся 26 липня 2016 року, таким чином доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи, не ґрунтуються на законі та спростовуються викладеними висновками суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач в поданій апеляційній скарзі не заперечував факт отримання грошових коштів та власноручного написання договору та додатків до нього.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_4