Категорія 21Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2016 року в цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Першої Вінницької державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів дарування, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що у вересні 2015 року ОСОБА_2, яка зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 було незаконно виселено з житла без надання іншого житлового приміщення її онуком ОСОБА_3 ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_4 проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1970 року. По смерті ОСОБА_4 у 1994 році право власності на домоволодіння перейшло до ОСОБА_2 На прохання дочки, ОСОБА_5, що проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, після одруження її сина, а онука позивача ОСОБА_3 позивач надала дозвіл на його проживання і реєстрацію за адресою: вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці.

На прохання дочки ОСОБА_6 та після запевнення ОСОБА_3, що він забезпечить позивачу догляд до кінця її днів, позивач уклала договір дарування на житловий будинок і земельну ділянку по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці на свого онука ОСОБА_3 Після укладення договору дарування нічого не змінилось, позивач разом із відповідачем продовжували спільно проживати в будинку, зокрема спільно визначили меншу кімнату і прихожу, що мають окремий вихід з будинку для проживання позивача, решту 6 житлових приміщень для проживання ОСОБА_3 з сімєю. У 2012-2014 роках в будинку здійснено ремонт для покращення житлових умов. До осені 2014 року основні ремонті роботи в будинку були завершені і в листопаді у будинку поселились на постійно окрім позивача та ОСОБА_3 що дружина і двоє дітей відповідача.

З часу поселення ОСОБА_3 з сімєю в листопаді 2014 року різко змінилось ставлення до позивача з боку відповідача. Він заявив, що для неї місця в хаті немає. Дружина відповідача стала не пускати позивачку на поріг хати. З травня 2015 року позивачу заборонили навіть наближатися до будинку. В звязку з чим позивачці довелося проситись до своєї онуки ОСОБА_7 за адресою: вул. М.Заньковецької, 64 в м. Вінниці для задоволення своїх житлових потреб. У вересні, жовтні і листопаді 2015 року як тільки позивач здійснювала спроби зайти до своєї хати для підготовки до проживання в зимовий період відповідач брутально вигонив її з подвіря. Таким чином, впродовж червня жовтня 2015 року позивачу створюються перешкоди в користуванні житловим приміщенням.

У 2000 році в м. Вінниці було укладено договір дарування на домоволодіння між ОСОБА_2 і її онуком ОСОБА_3 Згідно умов якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 домоволодіння в цілому. Однак, даним договором не передбачено, що дарувальник бере на себе зобовязання покинути будинок чи припинити користування ним. Просила усунути перешкоди в користування будинком шляхом вселення ОСОБА_2 в будинок №39 по вул. Карбишева в м. Вінниця та зобовязати ОСОБА_3 не чинити перешкод в користування будинком. Визнати недійсним договір дарування домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева №39, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

01.02.2016 року позивач надала суду заяву про зміну предмета позову, згідно якої просила визнати недійсним договір дарування 31/50 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель №39 по вул. Карбишева в м. Вінниці, укладений 10.01.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори.

Визнати недійсним договір дарування 19/50 частин житлового будинку «39 з відповідною часткою господарських будівель по вул. Карбишева в м. Вінниця, укладений 23.08.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори. Усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом вселення ОСОБА_2 в будинок №39 по вул. Карбишева в м. Вінниці та зобовязати ОСОБА_3 не чинити перешкод в користування будинком.

Обґрунтувала свої вимоги тим, що на прохання дочки ОСОБА_8 та після запевнення ОСОБА_3 що він забезпечить її догляд до кінця днів, ОСОБА_2 11 лютого 2000 року та 23 серпня 2000 року уклала договір дарування частини житлового будинку.

При підписанні договору дарування ОСОБА_2 аж ніяк не розраховувала в майбутньому «опинитися на вулиці», тому її було введено в оману на момент підписання договору, що призвело до помилкового уявлення ОСОБА_2 про те, що вона не може бути позбавлена своєї власності внаслідок підписання договору дарування. Укладаючи зазначений договір дарування, ОСОБА_2 мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки у силу похилого віку та за станом здоровя потребує піклування зі сторони рідних і догляду.

Ухвалою суду від 08.04.2016 року виділено в самостійне провадження позовну вимогу ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користування будинком, шляхом вселення і зобовязати ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні будинком.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки неповно зясовані судом обставини, що мають значення для справи, також посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 11.02.2000 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 31/50 частину жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в м. Вінниці по вул. Карбишева, 39 (а.с.64).

Згідно договору дарування частини будинку від 23.08.2000 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 19/50 частин житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських і побутових будівель та споруд, що розташований в м. Вінниці по вул. Карбишева, 39 (а.с.66).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 39 (а.с.65).

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦК УСРС (1963 року) угода, укладена внаслідок обману насилля, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений вчинити на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Суд врахував розяснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» в яких зазначено, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволенні при доведеності фактів обману, насильства, погрози, тощо і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Позивач в обґрунтування своїх вимог, посилався на ст. 727 ЦК України, за якою розірвання договору дарування на вимогу дарувальника здійснюється при певних обставинах.

Проте суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодного доказу того, що мали місце певні обставини, передбачені законом.

Крім того, посилання позивача на агресивну поведінку обдарованого, погрози, лайки та сварки з ним, звернення позивача до органів міліції з даного приводу, не є підставою для розірвання договору дарування відповідно до вимог ч. 1 ст. 727 ЦК України на яку посилається позивач, та не є підставою для розірвання договору дарування відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦК УСРС (1963 року).

Твердження позивача про те, що відповідачем створюється загроза безповоротної втрати дарунка, суд не взяв до уваги, оскільки безпосередньо в судовому засіданні позивачка зазначила, що будинок знаходиться в нормальному стані, протягом 2012-2014 років здійснювався ремонт для покращення житлових умов, тому суд вважає що ОСОБА_3 не створюються загрози безповоротної втрати дарунка.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у встановленому законом порядку уклали договори дарування спірних частин будинковолодіння й підстав для визнання їх недійсним немає, оскільки позивач, перебуваючи з відповідачем у гарних стосунках, проживаючи разом в вище зазначеному будинку жодних протиріч та конфліктів під час укладення оспорюваних договорів не мали, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Згідно зі ст. 244 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦК УСРС (1963 року) угода, укладена внаслідок обману насилля, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений вчинити на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, позов підлягає задоволенню тільки тоді, коли в судовому засіданні належними та допустимими доказами доведено, що між позивачем та відповідачем договір укладався під дією умисного обману позивача відповідачем, а тому такий договір необхідно визнати недійсним.

Проте ОСОБА_2 таких доказів не надала та не довела свого позову, що є її обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, розяснював сторонам їх права та обовязки.

Твердження позивача про те, що відповідач обіцяв забезпечити її догляд до кінця днів не є доказом обману з боку ОСОБА_3 Оскільки, обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, то не мають істотного значення для визнання правочину недійсним під впливом обману: будь-які твердження, хто і коли буде нести зобовязання; будь-які передбачення, що особа має на меті щось інше, ніж передбачають умови договору; зміна ставлення особи до укладеного нею договору, під впливом тих чи інших обставин, і не може бути доказом її обману в момент його укладання.

Крім того, з матеріалів цивільної справи № 2-1057/01 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, договорів дарування та визнання права власності на частину будинку, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна вбачається, що ОСОБА_2, яка була стороною у справі, усвідомлювала суть вчинених нею в 2000 році правочинів, про що давала відповідні пояснення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_9

Судді: (підпис) ОСОБА_10

(підпис) ОСОБА_11

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.