Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Шепетівського військового лісового господарства Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» Міністерства оборони України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, який під час розгляду справи уточнив та просив поновити його на роботі на посаді майстра лісу у Вінницькому військовому лісництві Шепетівського військового лісгоспу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (далі - Вінницьке ВЛ Шепетівського ВЛ ДП «Івано-Франківський ВЛПК»), оскільки його звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України є незаконним, так як факт зловживання ним своїм службовим становищем відповідачем не доведений, він не є за посадою матеріально-відповідальною особою, а позапланова ревізія була проведена протиправно із порушенням чинного законодавства. Також просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18 095 грн 76 коп., 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Для розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); винна дія працівника; втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Виходячи з положень ст. 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Судами установлено, що відповідно до п. 1 договору про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_4 взяв на себе повну матеріальну відповідальність за всі передані йому під звіт матеріальні цінності.

Відповідно до посадової інструкції майстра лісу основними цінностями, які були довірені ОСОБА_4, були лісові площі, які вкриті, так і не вкриті лісом (квартал № 6).

Факт того, що безпосереднє обслуговування матеріальних цінностей були складовою трудових функцій на постійній роботі позивача встановлено на підставі п. 3 посадової інструкції майстра лісу.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, із яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд, про відмову в задоволенні указаного позову, оскільки при звільненні позивача за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України відповідачем дотримано норм законодавства про працю, що регулюють вивільнення працівників, адже було встановлено винні дії позивача, який безпосередньо обслуговує товарні цінності, що стало підставою для втрати довір'я до нього з боку керівництва лісгоспу.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, посилання заявника на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12, та на роз'яснення п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», у частині неправомірного укладення з позивачем договору про повну матеріальну відповідальність, апеляційний суд обґрунтовано вважав безпідставними, оскільки вказані роз'яснення стосуються спорів про матеріальну відповідальність працівника, а не спорів про поновлення працівника на посаді. При цьому суд правильно виходив із того, що для вирішення питання про можливість звільнення на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України не має значення, чи був фактично укладений такий договір з цим працівником.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що крім договору про повну матеріальну відповідальність, переліку трудових обов'язків позивача, про те, що майстер лісу є матеріально-відповідальною особою свідчить також Інструкція про порядок проведення ревізій лісових обходів, де у п. 6.1 зазначено, що матеріально-відповідальними особами є майстер лісу (старший майстер лісу), лісничий.

Так, на підставі наявних у справі доказів апеляційний суд правильно установив, що винними діями позивача, які стали підставою для втрати довір'я до нього з боку роботодавця, були використання довіреного йому майна в особистих цілях (самовільна рубка дерев та вивезення їх додому) та порушення правил проведення операцій із матеріальними цінностями (ст. 69 Лісового Кодексу України, п. 2 Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2007 року № 761).

Разом із тим апеляційний суд зазначив, що факт вчинення винних дій був установлений на підставі власноручно написаних заяв позивача та відсутності у позивача на час рубки лісорубного квитка, лісового квитка, який відповідно до вищезазначених норм є основним документом, на підставі якого здійснюється спеціальне використання лісових ресурсів.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215, 315 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що позивач не є матеріально-відповідальною особою, оскільки за посадою не відноситься до категорії працівників, із якими можна укладати договір про повну матеріальну відповідальність, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами ч. 2 ст. 59, ч. 3 ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів, у тому числі показів свідків, пояснень позивача, а також щодо проведеної ревізії зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів не знаходить підстав для висновків, що судами порушено норми матеріального права, а саме п. 1 ст. 105 Лісового Кодексу України. За встановлених судами обставин справи, зважаючи на характер спірних правовідносин, норми матеріального права застосовано судами правильно.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко