АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

03 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, уточненим в подальшому, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб. За час спільного подружнього життя ними було придбано у спільну власність наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; домоволодіння, що складається з житлового будинку, загальною площею 164, 6 кв.м. та земельної ділянки, площею 119 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3; Ѕ частину нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6 422,2 кв.м., та Ѕ частину нежитлових приміщень (в Літ. А), площею 1 365,7 кв.м., у нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв.м., що розташовані в АДРЕСА_4.

Посилаючись на те, що збереження шлюбу та подальше їхнє з відповідачем спільне проживання неможливе, просила розірвати шлюб, укладений 25.04.1987, а також враховуючи те, що нерухоме майно було придбано під час шлюбу та жодних домовленостей щодо його поділу між нею та відповідачем не було, просила визнати вищевказане майно спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, а за відповідачем визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Інше майно просила поділити між подружжям в рівних частках, а саме в порядку поділу спільного майна визнати за кожним із подружжя право власності на: Ѕ частку житлового будинку та земельної ділянки, площею 119 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3; 1/4 частку нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6 422,2 кв.м., та 1/4 частку нежитлових приміщень (в Літ. А), площею 1 365,7 кв.м., у нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв.м., що розташовані в АДРЕСА_4.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя роз'єднано в окремі самостійні провадження.

04 вересня 2017 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, за заявою позивачки, позов в частині визнання спільним майном подружжя квартир, що є предметом розгляду, та в частині вимог щодо визнання спільним майном подружжя та поділу Ѕ частки нежитлових приміщень (в літ. А), площею 1 365,7 кв.м., у нежилому будинку загальною площею 11 178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4, залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, без належної оцінки наявних у справі доказів.

В обгрунтування апеляційної скарги вказувала, що при ухваленні рішення судом не було враховано, що в своїх запереченнях на позов відповідач частково визнав позовні вимоги, зазначивши, що не претендує на частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а квартиру АДРЕСА_1, яка перебуває в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», вважає своєю приватною власністю. Суд першої інстанції безпідставно не надав оцінки вказаним обставинам.

Вважала, що доводи відповідача про те, що він утворив нову сім'ю з 2001 року є абсурдними. Судом не надано правильної правової оцінки щодо належності та допустимості поданих відповідачем доказів, які підтверджують факт проживання з іншою жінкою, а також показам свідків.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції також не взяв до уваги, що спірне майно набувалося сторонами під час шлюбу за спільні кошти та внаслідок спільної праці.

Судом також в порушення ст. 360-7 ЦПК України не враховано правового висновку Верховного Суду України, висловленого у подібних правовідносинах.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року та задовольнити позов у повному обсязі.

Визнати її приватною власністю квартиру АДРЕСА_2; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1; в порядку поділу спільного майна визнати за кожним по Ѕ частці у праві власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та земельну ділянку, площею 164,6 кв.м., по ј частці у праві власності на нежитлові приміщення (в літ. А), площею 6 422,2 кв.м., у нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв.м., розташованому в АДРЕСА_4.

Позивачка та її представник - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відхилити, а рішення залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 25 квітня 1987 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 14 червня 2011 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2017 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі було придбано:

- квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 14);

- квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12);

- нежитлову будівлю, площею 164,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 (літ. Л) (т.1, а.с. 20-21);

- Ѕ частину нежитлових приміщень (в літ. А), площею 7002,60 кв.м., у багатоповерховому нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв.м., розташованому в АДРЕСА_4.

Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначала, що оскільки одна із квартир, яка є предметом позову, зареєстрована за позивачем, а інша за відповідачем то не вбачається необхідності в їх фактичному поділі із виділенням ідеальних часток для кожної сторони. Разом з тим вважала, що поділу підлягає спільне майно подружжя, яким є домоволодіння, що складається з житлового будинку і земельної ділянки, розташованих в АРК та Ѕ частина нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6422,2 кв.м., у нежитловому будинку, розташованому в АДРЕСА_4.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачкою не доведено позовних вимог.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки до такого висновку суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виник спір з приводу майна, набутого під час перебування у шлюбі.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У пункті 24 постанови Пленуму № 11 роз'яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07.09.2016 № 6-801цс16.

Судом встановлено та підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи, що 18 травня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивачка придбала квартиру АДРЕСА_2 та 26 травня 2004 року зареєструвала на неї право власності в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

21 березня 2005 року відповідачем отримано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та 25.03.2005 зареєстровано право власності на дану квартиру в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

Позивачка, звертаючись до суду з позовом, в порядку поділу спільного майна подружжя просила визнати за кожним з подружжя право приватної власності на вказані квартири відповідно.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що зазначення відповідачем у запереченнях на позовну заяву того, що він не претендує на частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2, а квартиру АДРЕСА_1 вважає своєю приватною власністю, є підставою для визнання за кожним із подружжя права власності на ту квартиру, яка зареєстрована за кожним.

Дійсно, докази, які є в матеріалах справи доводять, що квартири, які є предметом спору придбано під час шлюбу.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді позивач просила залишити позовні вимоги в частині визнання цих квартир спільним майном подружжя без розгляду і ухвалою суду від 04 вересня 2017 року позов в цій частині залишено без розгляду.

За наведених обставин, коли позивачем не доводилися обставини, що квартири, які є предметом позову, є спільним майном подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки за приписами ст. 71 СК України, поділу між подружжям підлягає майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності.

Як вірно встановлено судом, підтверджується матеріалами справи квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності позивачці, а квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу. Вказані обставини сторони не заперечували.

Таким чином, позивачка фактично просила суд підтвердити належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2, а також належну на праві власності відповідачу квартиру АДРЕСА_1.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 164,6 кв.м. і земельної ділянки площею 119 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Оскільки позивачем заявлено вимоги про поділ в порядку спільного майна подружжя домоволодіння, яке складається з житлового будинку та земельної ділянки, то позивачем необхідно довести факт придбання такого домоволодіння.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог щодо придбання під час шлюбу житлового будинку і земельної ділянки в АРК.

Разом з тим, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 квітня 2007 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу було придбано нежитлову будівлю літ. Л, площею 164,6 кв.м., що розташована на земельній ділянці, площею 119,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3.

Крім цього, матеріали справи також не містять доказів, які підтверджують за відповідачем право власності на землю, на якій знаходиться будівля, яку позивачка також просить визнати спільним майном подружжя та здійснити поділ.

З огляду на викладене, висновки суду, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів набуття нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3, що знаходиться на земельній ділянці, площею 119,0 кв.м., за спільні кошти є правильними та відповідають обставинам справи.

Оскільки за приписами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, і позивачем не змінювався предмет позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог і в цій частині.

Судова колегія також вважає правильними висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині поділу Ѕ частини нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6 422,2 кв.м., у нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв.м., розташованому в АДРЕСА_4.

Як встановлено судом 29 червня 2004 року між АТ «Український інноваційний банк» та фізичними особами: ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець АТ «Український інноваційний банк» продав, а покупці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали в рівних долях 63/100 частин від нежитлового будинку, загальною площею 11 178,2 кв.м., в будинку АДРЕСА_4, приміщення, що відчужується, загальною площею 7 002,6 кв.м.

Згідно записів, які містяться на останній сторінці договору 12 квітня, 14 грудня 2007 року здійснено відчуження за договорами купівлі-продажу приміщень площею 83,5 кв.м. та 233.0 кв.м., а також 16 лютого 2011 року за договором дарування було відчужено 14/2000 частки даного приміщення.

Матеріали справи містять докази, що 14/2000 частки цього спірного приміщення відчужено саме відповідачем. Таким чином, після відчуження відповідачем своєї частки, змінилися частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спільному майні, що становило 7 002,6 кв.м.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів частина кого з власників (ОСОБА_2 чи ОСОБА_3.) була відчужена за договорами купівлі-продажу та яка частина спірного нежитлового приміщення належить на праві власності безпосередньо відповідачу.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення представника позивача, що позивачем заявлено вимоги щодо Ѕ частини від актуальної частки, яка міститься в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, оскільки в довідці містяться відомості про частку ОСОБА_2 в розмірі 579/2000, яка є відмінною від заявлених позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом про поділ цієї частки нежитлових приміщень, позивачем не зазначено ідентифікаційних ознак цих приміщень, а саме номери приміщень та місце розташування, а відповідачу належать нежитлові приміщення у багатоповерховому будинку на різних поверхах та у підвалі будинку як на праві приватної власності так і на праві спільної приватної власності.

З аналізу ч. 1 ст. 179 ЦПК України вбачається, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Оскільки позивачкою заявлено позовні вимоги про визнання спільним майном подружжя нежитлового приміщення та його поділ, частина якого належить відповідачеві, які обґрунтовано з посиланням на положення ст. 60, 71 СК України, то за приписами ст. 179 ЦПК України спочатку підлягає доведенню факт наявності майна, яке просить поділити позивачка як спільне майно подружжя.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно положень сімейного законодавства майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, повинно ділитися між подружжям в натурі.

За приписами діючого законодавства належними доказами, які посвідчують право власності особи на нерухоме майно є свідоцтво про право власності, в якому вказується частка, яка належить особі.

Матеріали справи не містять доказів, яка Ѕ частка нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6 422,2 кв.м., у нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв.м., розташованому в АДРЕСА_4, належить на праві власності ОСОБА_2

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою не зазначено про докази, що підтверджують право власності відповідача на Ѕ частку спірного нежитлового приміщення.

Клопотань або заяв щодо долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження вимог та обґрунтувань позивачка до суду першої інстанції не надавала.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребовувати їх.

Оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт належності відповідачу на праві власності Ѕ частини нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6 422,2 кв.м., у нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв.м., розташованому в АДРЕСА_4, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Позивачкою в обґрунтування своїх доводів не надано суду першої інстанції належних доказів, у відповідності до ст. 58 ЦПК України, що спірна нежитлова будівля була придбана за спільні кошти, що є однією з обов'язкових умов для визнання такого майна спільним майном подружжя.

Так, в матеріалах справи міститься копія трудової книжки ОСОБА_1, з якої вбачається, що остання працювала на посаді комерційного директора ТОВ «Центр розвитку моди» з 01.07.2001 до 30.06.2005, а з 01.07.2005 по 30.04.2014 комерційним директором ТОВ «Юридична компанія «Альянс».

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги вищевказані обставини, оскільки такі обставини не підтверджують факт того, що вказане вище спірне нежитлове приміщення було придбане за спільні кошти подружжя, та не доводить факт що вказане приміщення створено внаслідок спільної праці подружжя.

Матеріали справи не містять доказів, які кошти особисто позивачкою було внесено для придбання спірного приміщення.

В суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що в неї відсутні докази на підтвердження розміру отриманого доходу у період придбання спірного майна.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що вона надавала свою згоду, нотаріально посвідчену, на придбання ОСОБА_2 спірного майна, оскільки надання згоди одного з подружжя не свідчить про придбання майна за спільні кошти або внаслідок спільної праці.

Крім того, судом також встановлено, що з 2001 року ОСОБА_2 не проживав та не вів спільного господарства з позивачкою, а проживав з іншою жінкою, що підтверджується показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги покази свідків, оскільки у відповідності до вимог, передбачених ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, надано оцінку показам свідків в сукупності з іншими письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. Висновки суду щодо оцінки доказів повно та послідовно викладені в мотивувальній частині рішення.

Матеріалами справи також підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_13 народилася донька ОСОБА_14.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідач на момент купівлі спірного нежитлового приміщення не вів спільного господарства з позивачкою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/38196/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10609/2017

Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_15

Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_16