У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька до досягнення нею повноліття, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому з урахуванням уточнень просила дозволити тимчасовий виїзд ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_4 до зони антитерористичної операції в період з вересня 2015 року по 28 вересня 2016 року.

Посилалася на те, що через проведення у м. Луганську антитерористичної операції, вона разом із дочкою переїхала проживати до м. Харкова, а її колишній чоловік залишився проживати у м. Луганську і з цього часу зв'язок між ними перервався, останній з ними не спілкується, аліменти не сплачує. Позивач разом із дочкою змушена повертатися періодично до свого будинку у м. Луганськ з метою відвідування родичів, які за станом здоров'я не можуть залишити зону антитерористичної операції. Для в'їзду на територію зони антитерористичної операції дітям, які не досягли 16-річного віку, необхідна нотаріально посвідчена згода батьків, яку неможливо отримати від відповідача.

Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 02 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Установлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 02 листопада 2011 року, є батьками неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500 грн щомісячно із подальшою індексацією.

ОСОБА_3 звернулася з указаним позовом та просила дозволити виїзд неповнолітньої дитини за кордон на майбутнє, з урахуванням припущень, що батько такої згоди не надасть.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки законодавство України передбачає таку можливість на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак