Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1055/16-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 43 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 серпня 2017 року,

встановила:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася із позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном, шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку в селі Орепи, Новоград-Волинського району Житомирської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року їй на праві власності належить житловий будинок № 18 по вул. Л.України в с. Орепи, Новоград-Волинського району, який придбала у свого батька ОСОБА_5

У вказаному будинку ще з 20 жовтня 2006 року залишилася зареєстрованою ОСОБА_3, яка фактично проживає в будинку та користується ним, чим створює їй перешкоди здійснювати права володіння, користування і розпорядження майном. Враховуючи те, що відповідач не є членом її сімї та не набула права на спірне житло з підстав, передбачених законом, у добровільному порядку не бажає звільнити будинок і знятися з реєстраційного обліку, тому змушена звернутися до суду із даним позовом.

У травні 2016 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов та з урахуванням уточнення вимог просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 березня 2008 року та скасувати його реєстрацію.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що за згодою ОСОБА_5 20 жовтня 2006 року вона була зареєстрована у спірному будинку. 23 листопада 2007 року між нею та ОСОБА_5 укладено шлюб. Останній 16 січня 2012 року склав заповіт, відповідно якого заповів їй все своє майно. 17 грудня 2012 року ОСОБА_5 помер. Вважає, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки укладався між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 на підставі дублікату доручення та без її згоди.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення її позовних вимог.

В апеляційній скарзі вона посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене без повного, всебічного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що згоду на укладення договору купівлі-продажу вона не давала, оригінал довіреності та його дублікат різняться. Крім того, суд першої інстанції не вказав якими діями вона створювала перешкоди в користуванні спірним будинком.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, 09 грудня 2005 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_5 купив житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, що знаходяться в селі Орепи, по вул. Лесі Українки, 18, Новоград-Волинського району Житомирської області, що підтверджується копією дублікату договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки (а.с. 42).

27 грудня 2007 року ОСОБА_5 видано нотаріально посвідчену довіреність № 3207, якою останній уповноважив свого сина ОСОБА_4 здійснювати управління та розпорядження всім своїм майном та укладати дозволені законом правочини (а.с. 25).

Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 21 березня 2008 року ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі вищевказаної довіреності, продав, а ОСОБА_7 купила житловий будинок з усіма надвірними будівлями та земельну ділянку, що знаходяться в селі Орепи, вул. Лесі Українки, 18, Новоград-Волинського району Житомирської області (а.с. 4).

Згідно копії свідоцтва про шлюб дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_2 було «Матвійчук» (а.с. 8).

23 листопада 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб (а.с. 21).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно посвідченого секретарем Орепівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області заповіту від 16 січня 2012 року ОСОБА_5 заповів все своє майно своїй дружині ОСОБА_3 (а.с. 24).

18 грудня 2012 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1- ТП № 203292 (а.с. 22).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина 3 статті 47 Конституції України).

Згідно вимог статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частина 1 статті 319 ЦК передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (стаття 150 ЖК України).

Частина 1 статті 57 Сімейного кодексу визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок батьком позивача ОСОБА_5 був придбаний до укладання шлюбу із відповідачем ОСОБА_3

Договором купівлі-продажу від 21 березня 2008 року не передбачені умови проживання у спірному будинку продавця та його членів сімї.

У судовому засіданні суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 визнано факт відмови від укладання договору найму (оренди) спірного будинку та від передачі ключів власнику будинку.

У правових позиціях Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, передбачено, що встановлений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Таким чином, враховуючи, що домовленості між сторонами щодо укладення договору про умови проживання у будинку ОСОБА_3 не досягнуто, остання чинить позивачу перешкоди у користуванні будинком, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2

У зустрічному позові ОСОБА_3 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку від 21 березня 2008 року посилаючись на те, що вказаний правочин було укладено без її згоди, на підставі дублікату доручення, яке було видано ОСОБА_5 своєму синові ОСОБА_4 лише на розпорядження транспортними засобами.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частина 3 статті 237).

Відповідно статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 248 ЦК України передбачені підстави припинення представництва за довіреністю.

Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. (ч. 3 ст. 249 ЦК України).

Згідно тексту довіреності ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_4 здійснювати управління всім його майном, в тому числі належними транспортними засобами (а.с. 25), такі ж повноваження зазначені і у дублікаті цієї довіреності (а.с. 48).

ОСОБА_3 не надано доказів того, що ОСОБА_5 скасована довіреність від 27 грудня 2007 року, а тому під час укладання спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 діяв як уповноважений представник.

Текст дублікату довіреності містить неістотні відмінності, які не мають правового значення і не змінюють повноваження представника на вчинення правочинів щодо розпорядження майном довірителя.

Наявність заповіту ОСОБА_5 від 16 січня 2012 року не впливає на правочинність спірного договору купівлі-продажу будинку і не має юридичного значення.

Власником жилого будинку на момент укладення цього договору був лише ОСОБА_5, а тому згода ОСОБА_3 на його відчуження при укладенні і нотаріальному посвідченні вказаного правочину не потрібна.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку від 21 березня 2008 року не вбачається.

ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовної заяви ОСОБА_3

Відповідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частина 1 статті 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В матеріалах справи міститься довідка Орепівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області № 376 від 06 червня 2016 року, з якої вбачається, що дані про власника спірного жилого будинку були внесені в погосподарську книгу Орепівської сільської ради 30 січня 2013 року та в цей же день ОСОБА_3 повідомлено про власника жилого будинку (а.с. 98).

Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів лише в травні 2016 року (а.с. 17-19).

Таким чином, у відповідності до вимог статті 257 ЦК України, строк позовної давності подачі зустрічного позову сплив 31 січня 2016 року.

Відповідно частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Питання про поновлення строку позовної давності ОСОБА_3 не порушувалось, доказів поважності причини пропущення строку позовної давності суду не надано.

Разом з тим, оскільки судом встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та задоволенню не підлягають, а тому необхідності застосування строку позовної давності не вбачається.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість первісного позову та безпідставність зустрічних позовних вимог.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі висновки суду першої інстанції не спростовують.

Відтак, у відповідності до положень частини 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: