Справа № 194/740/17
Номер провадження 2/194/592/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 жовтня 2017 року Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Солодовник І.С.,
при секретарі - Сафоновій А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернівка Дніпропетровської області у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Виконавчого комітету Тернівської міської ради в Дніпропетровській області про позбавлення права користування житловим приміщенням,-
Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, третьої особи про позбавлення права користування житловим приміщенням, в якій зазначає, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 що підтверджується договором дарування жилого будинку від 25 лютого 2002 року.
Відповідача ОСОБА_3 було зареєстровано в будинку за проханням її подруги у 2003 році, а відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в будинку у 2006 році, які з 2006 року не проживають в її будинку.
Внаслідок реєстрації відповідачів в її будинку вона не може реалізувати певні права, пов'язані зі змістом права власності, зокрема, не може вільно розпоряджатися та користуватися своєю власністю.
Позивач зазначає, що відповідачі відмовляються у добровільному порядку знятися з реєстрації за місцем прописки, де вони ніколи не проживали.
У зв'язку з чим, позивач просить позбавити відповідачів права користування АДРЕСА_1
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, її інтереси відповідно до угоди про надання юридичної допомоги від 04.08.2017р. представляє адвокат Мицак Н.Т. (а.с. 29-30).
Представник позивача - адвокат Мицак Н.Т. у судове засідання не з'явилася, однак подала до суду письмову заяву, в якій просила позов задовольнити в повному обсязі, справу розглянути без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 43-44).
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, в силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України, про день, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (а.с. 21-26, 36-41), у зв'язку з чим, зі згоди представника позивача та на підставі ст.ст. 169 ч. 4, 224, 225 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів та постановити заочне рішення на підставі наявних доказів.
Представник третьої особи - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Виконавчого комітету Тернівської міської ради в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, однак надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника відділу (а.с. 42).
Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 що підтверджується договором дарування жилого будинку від 25.02.2002 року, посвідченим державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (а.с. 6).
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з домової книги (а.с. 7-9).
Відповідно до акту від 26.07.2017 року, виданого квартальним комітетом № 3 м. Тернівка Дніпропетровської області, видно, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, але не мешкають (а.с. 10).
За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
З огляду на викладене, позивач є власником спірної квартири та може здійснювати своє право на власний розсуд.
На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Як встановлено в судовому засіданні, відповідачі зареєстровані в спірному будинку, але в ньому не мешкають, даний будинок належить позивачу, на підставі договору дарування жилого будинку, а тому відповідачі позбавлені права користуватися житловим приміщенням.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Крім того, у відповідності до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 10, 57, 60-61, 209, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 16, 29, 316-317, 319, 321, 346, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 150, 155-156 Житлового кодексу УРСР, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи - відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Виконавчого комітету Тернівської міської ради в Дніпропетровській області про позбавлення права користування житловим приміщенням - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Тернівський міський суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом 10 днів з дня отримання цього рішення.
Суддя: І.С. Солодовник