Ухвала

іменем україни

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

ЛеванчукаА.О., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом державного комунального підприємства «Луцьктепло» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Волинської області від 8 вересня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року державне комунальне підприємство «Луцьктепло» (далі - ДКП «Луцьктепло») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 14 червня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ДКП «Луцьктепло» заборгованість за надані послуги з теплопостачання в сумі 27 610,14 грн, інфляційні втрати в розмірі 4 405,81 грн, 3% річних в розмірі 555,03 грн, а всього 32 570,98 грн.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 8 вересня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті апеляційного провадження з підстав, передбачених ч. 3 ст. 297 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Відмовляючи ОСОБА_4 у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, а у встановлений судом строк, останнім не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного ним строку апеляційного оскарження.

Проте даний висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦПК України рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз'яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.

Відповідно до ст. 222 ЦПК України копії повного рішення суду видаються особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення, особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видаються копії судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин.

З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2016 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в даній справі ухвалено рішення, яким з ОСОБА_4 на користь ДКП «Луцьктепло» стягнуто заборгованість за надані послуги з теплопостачання в сумі 27 610, 14 грн, інфляційну складову боргу в сумі 4 405,81 грн, 3% річних в сумі 555,03 грн, а всього 32 570, 98 грн та 1 218 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору. ОСОБА_4 був присутнім у судовому засіданні.

29 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду з заявою, у якій повідомив суд про наміри апеляційного оскарження рішення місцевого суду.

19 липня 2016 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції (а. с. 82).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 липня 2016 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для надання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Мотивуючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд зазначав, що

14 червня 2016 року ОСОБА_4 був присутній під час проголошення рішення, 21 червня 2016 року останній отримав копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а з апеляційною скаргою звернувся лише

19 липня 2016 року, тобто з пропуском строку на його апеляційне оскарження.

Спростовуючи твердження заявника про те, що ним не пропущено строк апеляційного оскарження, апеляційний суд мотивував тим, що норми щодо права апелянта на подання заяви про апеляційне оскарження і після того апеляційної скарги були чинними до внесення змін у цивільний процесуальний кодекс 7 липня 2010 року. З внесенням вказаних норм такий порядок апеляційного оскарження рішення суду змінено. Зазначав, що отримавши копію рішення місцевого суду, заявник ОСОБА_4 мав можливість ознайомитись з порядком і строками апеляційного оскарження, про що зазначено в резолютивній частині цього рішення.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (ст. 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в

ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

ЦПК України у ст. 1 закріплює, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

За положеннями ч. 1 ст. 294 цього Кодексу апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За ч. 3 ст. 297 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених ст. 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року № 6-985цс17 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув та не врахував, що нормами ЦПК України не передбачено вичерпного переліку поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку, такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи.

У силу положень ст. 13 ЦПК України, ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

З урахуванням наведеного постановлена апеляційним судом ухвала не може залишатись в силі та з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 8 вересня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич А.О. Леванчук І.М. Фаловська