У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 17 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував, на вимоги не реагував, у зв'язку з чим станом на 31 грудня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 37 951 грн 30 коп., яка складається із:заборгованості за кредитом у розмірі 6 633 грн 10 коп., заборгованості запроцентами в розмірі26 338 грн 05 коп., пені та комісії у розмірі 2 796 грн 75 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 783 грн 40 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3. на його користь заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2008 року у розмірі 37 951 грн 30 коп. та судові витрати.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ«ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2008 року у розмірі 37 951 грн 30 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом урозмірі 6 633 грн 10 коп., заборгованості запроцентами в розмірі26 338 грн 05 коп., пені та комісії у розмірі 2 796 грн 75 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 783 грн 40 коп..

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, встановлений ст. 257 ЦК України, при цьому відповідач заявив про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за кредитом. Крім того, останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідачем здійснено 6 червня 2013 року, тому банком не пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки було переривання позовної давності.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 17 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 6.5. Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

У п. 8.6. Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що у разі порушення клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд на зазначені умови договору уваги не звернув та не перевірив розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу, не визначився із тим, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того, апеляційний суд не перевірив з яких підстав та як нараховується комісія за кредитним договором від 17 вересня 2008 року.

Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі(а.с. 55), є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до пп.3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно з п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Таким чином, договір діяв до 17 вересня 2010 року, після чого у позивача виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору.

При цьому вчинення боржником дій з виконання зобов'язання, а саме сплата 6 червня 2013 року 100 грн вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року № 6-2104цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України зазначених вище норм матеріального та процесуального права не врахував; не встановив прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору; не перевірив правильність визначеного розміру заборгованості, обґрунтованості нарахування комісії й штрафу; не з'ясував, хто саме сплатив 100 грн та які письмові докази того, що їх сплатив відповідач, надав банк; не встановив фактичних обставин, з якими законодавець пов'язує вирішення спору - строку дії картки, порядку погашення кредиту за договором, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик