ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ситнік О.М., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 26 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № DNG0GI, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 555 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2028 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та відповідачем ОСОБА_6 26 лютого 2008 року було укладено договір іпотеки № DNG0GI, відповідно до якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, та належить відповідачу на праві власності.

Свої зобов'язання за кредитним договором позичальник не виконує, в зв'язку з чим станом на 04 лютого 2015 року утворилася заборгованість у сумі 1 176 040 грн 22 коп., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 644 513 грн 53 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 213 310 грн 22 коп., заборгованості за комісією за користування кредитом в сумі 67 145 грн 25 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 144 158 грн 37 коп., штрафу в сумі 106 912 грн 75 коп.

На підставі цього позивач просив суд звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; а також виселити відповідача та інших осіб із зазначеної квартири.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_6, на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNG0GI від 26 лютого 2008 року в розмірі 1 176 040 грн 22 коп., що складається з заборгованості по кредиту в сумі 644 513 грн 53 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 213 310 грн 22 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 67 145 грн 25 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 144 158 грн 37 коп., штрафу в сумі 106 912 грн 75 коп., шляхом продажу предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за ціною, узгодженою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір в сумі 3 654 грн.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення у частині відмови у задоволенні позову про виселення та ухвалити нове рішення про задоволених вимог у цій частині, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються та касаційним судом не переглядаються (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають в іпотечній квартирі в силу ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, є передчасним.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 26 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № DNG0GI, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 555 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2028 року.

17 лютого 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з умовами якої сторонами було погоджено, зокрема, інший розмір процентної ставки за користування кредитом та розмір щомісячного платежу.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та відповідачем ОСОБА_6 26 лютого 2008 року було укладено договір іпотеки № DNG0GI, відповідно до якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_6 на праві власності.

Свої зобов'язання за кредитним договором позичальник не виконує, в зв'язку з чим згідно з наданим до позову розрахунком станом на 04 лютого 2015 року має заборгованість в сумі 1 176 040 грн 22 коп., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 644 513 грн 53 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 213 310 грн 22 коп., заборгованості за комісією за користування кредитом в сумі 67 145 грн 25 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 144 158 грн 37 коп., штрафу в сумі 106 912 грн 75 коп.

Як убачається з матеріалів справи, листом від 28 грудня 2014 року № 30.1.0.0/2-Z49 ПАТ КБ «ПриватБанк» було повідомлено ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зазначено вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, за змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Так, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про передчасність заявлення вимог про виселення з квартири, належним чином не установивши чи було передано в іпотеку квартиру, придбану за рахунок отриманих кредитних коштів чи не за рахунок, чи наявні передбачені законом підстав для виселення відповідача із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла чи з наданням тимчасового житла.

Отже, у справі, яка переглядається, суди неправильно застосували частину другу статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 130 ЦПК України під час попереднього судового засідання суд: уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову; вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі тощо.

Таким чином, судом першої інстанції не вирішено питання про склад осіб, які беруть участь у справі, зокрема яких саме осіб просив виселити позивач з квартири.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суди попередніх інстанцій на порушення ст. ст. 213-214 ЦПК України, не визначившись з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, належним чином не обґрунтували своїх висновків щодо необґрунтованості доводів відповідача, не встановили обставин, що мають значення для справи, та не дослідили наявних у матеріалах справи доказів, не навели при цьому переконливих доводів їх належності та допустимості, зокрема щодо наявності підстав для виселення відповідача із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла чи з наданням тимчасового житла.

Таким чином, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вимог про виселення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року в частині вирішення вимог про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак