АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/793/17 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Еталон на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Еталон про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТОВ Лізингова компанія Еталон про визнання недійсним укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №004811 від 22.11.2016р. та стягнення з відповідача на користь позивача 65000,00 грн.

В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що 22.11.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №004811, відповідно до якого товариство зобов'язується придбати у свою власність предмет лізингу автомобіль Nissan Qashqai, та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу, зобов'язувався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку щомісячно. Так, за умовами зазначеного договору до отримання автомобіля позивачем було сплачено кошти в розмір 10% вартості предмета лізингу в сумі 65000,00 грн., додатково необхідно було доплатити платіж не менше 50% вартості предмета лізингу. Однак, відповідач сплачені кошти в сумі 65000,00 грн. зарахував, як адміністративний платіж, тобто винагороду лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а не частину сплати вартості автомобіля. А тому вважає, що умови договору несправедливими, такими що порушують принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, суперечать нормам ЦК України та ЗУ Про захист прав споживачів. Просить визнати договір недійсним та стягнути з відповідача кошти в сумі 65000,00 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Еталон про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів - задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №004811 від 22 листопада 2016 року укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Еталон.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Еталон на користь ОСОБА_1 65000,00 грн.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Еталон на користь ОСОБА_1 551,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ ЛК Еталон просить рішення суду скасувати, а позов ОСОБА_1 залишити без задоволення в повному обсязі, посилаючись на те, що суд не в повному обсязі з'ясував обставини справи, дав неналежну оцінку доказам у справі, що призвело до порушення судом норм матеріального права.

У судове засідання представник ТОВ ЛК Еталон не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Згідно ст.308 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 22.11.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ Лізингова компанія Еталон у простій письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу №004811, відповідно до якого товариство зобов'язується придбати у свою власність предмет лізингу - автомобіль Nissan Qashqai, та передати цей автомобіль у користування позивача який у свою чергу зобов'язувався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку щомісячно.(п.1.1 договору).

У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувавачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню підлягає.(п.5.4 договору).

Згідно пункту 5.1. договору автомобіль передається у користування ОСОБА_1 не пізніше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця:Комісія за організацію, Авансового платежу, Комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого Авнсоіого платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізинга.

Відповідно до п. 8.2.1 договору визначено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту торимання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується по даному договору у наступному порядку: перший лізинговий платіж, що складається з комісійної винагороди за організаційні заходи, авансовіого платежу, комісійної винагороди за предачу предмета лізингу, другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів в які входить відшкодування частини вартості предмету лізингу, сплата відсотків ставки за клористування предметом лізингу, комісія за супроводження договору.

Даний договір був укладений у письмовій формі.

Із додатку №1 до Договору фінансового лізингу вбачаєиться, що вартість предмета лізингу становить 650000,00 грн., комісія за організацію (10%) 65000,00 грн., комісія за передачу (3%) 19500,00 грн.

Згідно додатку №2 до цього ж Договору, авансовий платіж (50%) 325000,00 грн., сума лізингу 325000,00 грн., викупна вартість 9750,00 грн., відсоткова ставка 12,5%, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 8164,72 грн., відвантаження автомобіля після оплати авансового платежу (325000,00 грн.) і комісії за передачу (19500,00 грн.).

22.11.2016 року на виконання умов договору ОСОБА_1 сплатив відповідачу кошти в сумі 65000 грн., що підтверджується квитанцією Львівського міського відділення №22 Західного РУ ПАТ Приватбанк №0.0.657547425.1 від 22.11.2016р.

Із специфікації вбачається, що автомобіль товариство повинно було передати позивачу 25.11.2016 р. (а.с.26).

06.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до ТОВ ЛКЕталон про повернення сплачених 65000,00 грн., так як автомобіль до того часу не був йому переданий. Однак, станом на час розгляду справи, автомобіль товариство так і не передало позивачу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України від 16 грудня 1997 року №723/97-ВР Про фінансовий лізинг (далі - Закон №723/97-ВР).

Стаття 18 Закону України Про захист прав споживачів (далі Закон №1023-XII) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч.5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону №1023-XII).

Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в ч.2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч.3 ст.18 Закону №1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1. договору).

Замовлення Предмета Лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем специфікації (додаток №3 до цього договору) та сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію і Авансового платежу у повному обсязі. (п.1.3 договору).

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного суду України від 11 травня 2016 року № 6-65цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для суддів.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України).

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Посилання заявника на те, що при укладенні договору були дотриманні вимоги ст. 220 ч.2 ЦКУ, тобто наявність заяви ОСОБА_1 про дачу згоди без укладення нотаріально посвідченого договору, є безпідставними, оскільки суперечить нормам матеріального права, порушуючи при цьому права та інтереси сторони.

Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.(п.4.3.4).

В матеріалах справи відсутні докази щодо права здійснювати надання послуг фінансового лізингу зі сторони товаристваЕталон, чим спростовують доводи їх апеляційної скарги в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції, проаналізувавши умови договору в цілому, обгрунтовано дійшов висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного фінансового лізингу (порушують принцип добросовісності; призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; завдають шкоди споживачеві) та наявність у зв'язку з цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог ст. 203, 215 ЦКУ та Закону України №1023-XII.

Отже, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що спірний лізинговий договір не був нотірально посвідчений, а тому у відповідності до ст. 220 ЦКУ визнав його нікчемним та правомірно стягнув із товариства в користь позивача 65 000 тис. грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду про нікчемність договору, а тому не можуть бути підставами для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303,307, 308, 315-319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Еталон - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 травня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3