Номер провадження: 22-ц/785/3399/17
Номер справи місцевого суду: 494/952/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фермерського господарства «Олександр» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору оренди земельної ділянки від 08 червня 2016 року недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року,

встановила:

У серпні 2016 року фермерське господарство «Олександр» (далі ФГ «Олександр») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просило визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, площею 2,58 га., розташованої в Одеській області, Березівському районі, на території Заводівської сільської ради, масив № 18, земельна ділянка № 138, кадастровий № :01:004:0028, укладений 08.06.2016 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Позовні вимоги ФГ «Стоянов» обґрунтовувало тим, що ОСОБА_4 за договором оренди землі від 5 березня 2008 року, зареєстрованим в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 98, надав у користування строком - на 49 років, тобто до - 2057 року, з правом поновлення на той самий строк і на тих самих умовах, ФГ «Олександр» земельну ділянку № 138, площею - 2,58 га., розташовану у масиві № 18 Заводівської сільської ради Березівського району Одеській області.

Після підписання сторонами 5 березня 2008 року акту прийому-передачі ФГ «Стоянов» почало використовувати вказану земельну ділянку за цільовим призначенням. Дана земельна ділянка у 2016 році засіяна соняшником. 01 липня 2016 року ФГ «Стоянов» стало відомо, що ОСОБА_4 уклав та зареєстрував 8 червня 2016 року ще один договір оренди вказаної земельної ділянки з ОСОБА_5. ОСОБА_4 не мав права вчиняти правочин щодо надання в користування ОСОБА_5 земельної ділянки під час дії попереднього договору.

Заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року визнано укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 8 червня 2016 року договір оренди земельної ділянки № 138, площею - 2,58 га., розташованої на масиві № 18 Заводівської сільської ради Березівського району Одеській області, недійсним та скасовано рішення про його державну реєстрацію.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 02.02.2017 р. залишено без задоволення заяву ОСОБА_5 від 04.01.2017 р. про перегляд заочного рішення..

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на те, що заочне рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ФГ «Стоянов» у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважало необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалося на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір оренди під час дії попереднього договору оренди, укладеного з ФГ «Стоянов». Цей договір пройшов державну реєстрацію, про що є відповідний запис у договорі. Державна реєстрація договору була здійснена відповідно до законодавства, чинного на час її здійснення. Органи Держгеокадастру не є органами, які здійснюють реєстраційні дії. Тому відповідь відділу Держгеокадастру в Березівському районі Одеської області про відсутність відомостей щодо реєстрації договору оренди землі між ФГ «Олександр» та ОСОБА_4 не свідчить про те, що договір не пройшов державної реєстрації.

Представник ФГ «Стоянов» у судовому засіданні підтримав викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову ФГ «Стоянов», суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки договір між ФГ «Стоянов» та ОСОБА_4 пройшов державну реєстрацію. Договір оренди землі між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено під час дії попереднього договору з ФГ «Стоянов» (а. с. 132 - 134).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 203, 210, 215, 638, 792 ЦК України, ст. 93 ЗК України, ст. 1, 6, 13, 14, 16, 18, 20 Закону України «Про оренду землі») та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯБ № 299888 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 2,58 га., на території Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області, масив № 18, земельна ділянка № 138, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 26, 34 - 35).

На підставі договору оренди земельної ділянки від 05 березня 2008 року (а. с. 23 25, 81 - 83), акту від 04.07.2016 р. (а. с. 36, 85) відповідач ОСОБА_4 передав ФГ «Стоянов» в строкове платне користування земельну ділянку площею 2,58 га. зі строком дії договору - 49 років.

Вказаний договір оренди земельної ділянки містить підписи сторін та відомості про його державну реєстрацію, зроблену 25.12.2008 р. за № 98, проведену Одеською філією ДП «Центр державного земельного кадастру» (а. с. 25).

Надана в оренду земельна ділянка використовується ФГ «Стоянов» для вирощування сільськогосподарської продукції (а. с. 36 76).

08 червня 2016 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договір оренди тієї ж самої земельної ділянки площею - 2,58 га., відомості про державну реєстрацію якого відсутні (а. с. 201 - 214).

Між сторонами виникли правовідносини з договору оренди земельної ділянки.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори.

Частиною першою ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобовязується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно із ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідної орендареві для провадження підприємницької діяльності та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду юридичним особам. Орендодавцями земельних ділянок їх власники або уповноважені ними особи.

Відносини, повязані з орендою землі, регулюються законом.

За правилами, передбаченими ст. ст. 1, 6, 13, 14, 16, 18, 20 Закону України «Про оренду землі», чинного на час виникнення правовідносин між сторонами, оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідної орендареві для проведення підприємницької діяльності та інших видів діяльності.

Орендарі набувають право на оренду земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Договір оренди землі це договір за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень.

На час укладення спірного договору оренди землі діяв Типовий договір оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.04 р. № 220, із змінами внесеними постановами КМУ № 1724 від 13.12.06 р.. Відповідно до п. 43 Прикінцевих положень Типового договору оренди землі, договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбачений ч. 3 ст. 152 ЗК України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки беззаперечно встановлено, що спірний договір оренди від 08.06.2016 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений під час дії попереднього договору, колегія суддів вважає, що право позивача порушено, а тому суд прийшов до вірного висновку про визнання спірного договору недійсним.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-118цс13, від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ст. 360-7 ЦПК України).

Доводи апелянта про те, що згідно довідки відділу Держгеокадастру від 23.01.2017 р. договір оренди землі між ФГ «Стоянов» та ОСОБА_4 не значиться у книгах реєстрації договорів оренди, а тому ФГ «Стоянов» не набуло права користування земельною ділянкою, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в укладеному між ФГ «Стоянов» та ОСОБА_4 договорі містяться відомості про проходження державної реєстрації. Доказів неправомірності проведення вказаної державної реєстрації суду не надано.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_5 є необґрунтованою, а тому її треба відхилити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_5, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 05 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

ОСОБА_3