Справа № 739/775/17
Провадження № 2/739/280/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2017 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивачки - ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

третьої особи - ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2) про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вказана квартира належить їй та відповідачці на праві спільної часткової власності і кожному з них належить по ? частці даної квартири. Раніше вона мешкала у вказаній квартирі разом з матірю та сестрою, тобто відповідачкою. У подальшому матір померла, а вона разом з чоловіком придбала житловий будинок в якому на даний час і проживає. При цьому відповідачка залишилася проживати у спільній квартирі. Протягом останніх років відповідачка чинить їй перешкоди в користуванні спільною квартирою та від укладення договору про порядок користування квартирою ухиляється. Квартира є трикімнатною і має загальну площу 70,5 м.кв., в ній є три жилі ізольовані кімнати, кухня, вбиральня, санвузол, вітальня, шафа та дві лоджії. З огляду на відсутність домовленості позивачка просить визначити наступний порядок користування спільною квартирою: виділити їй в користування житлову кімнату площею 17,4 м.кв. з лоджією площею 4,6 м.кв., у користування відповідачки виділити житлові кімнати площею 11,6 м.кв. з лоджією та площею 10,3 м.кв., залишивши в спільному користуванні кухню, вбиральню, санвузол, вітальню та шафу.

У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві, визначивши порядок пористування спірною квартирою, вказаний у позові, зазначила, що на даний час відповідачка змінила замок на вхідних дверях чим позбавила її права користуватися своєю власністю. При цьому після роз'яснення їй судом в порядку частини четвертої статті 10 ЦПК України права заявити клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення можливих варіантів порядку користування спільною квартирою, а також наслідків не вчинення відповідних дій, заявила, що таке клопотання заявляти не бажає і наполягає на визначенні порядку користування спільною квартирою, вказаного у позові.

Відповідачка у судовому засіданні висловилася проти задоволення позову та пояснила, що у 2005 році позивачка з чоловіком переїхала зі спільної квартири у власний будинок. Вона ж з сімєю та батьком залишилася жити у вказаній квартирі, утримуючи її та оплачуючи комунальні послуги. Вона не створює своїй сестрі перешкод в користуванні спільною квартирою та вважає, що остання повинна брати участь в утриманні спірної квартири. На її думку визначення порядку користування квартирою за запропонованим позивачкою варіантом необхідне останній не для власного проживання, а для вселення туди інших осіб. Також висловилася проти визначення порядку користування спірною квартирою за варіантом, який вказаний у позові, оскільки він порушує її права та права інших осіб, зокрема їхнього батька і вважає, що для визначення можливих варіантів користування спільною квартирою має бути призначена відповідна експертиза про призначення якої повинна клопотати саме позивачка. Вона ж заявляти клопотання про призначення такої експертизи не бажає.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивачки та відповідачки. Спірна квартира була отримана їхньою родиною у 1981 році. У подальшому квартира в рівних частинах була подарована донькам, які і є її власниками. Водночас він до цього часу постійно проживає у вказаній квартирі де також проживає відповідачка та її сім'я.

Заслухавши пояснення позивачки, відповідачки, пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, у спільній частковій власності позивачки та відповідачки перебуває АДРЕСА_1, і кожній з них належить по ? частці вказаної квартири (а.с. 20). Зазначена квартира набута ними у власність на підставі договору дарування від 30 січня 1998 року (а.с.7).

Згідно технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 70,5 м.кв. та складається з: кімнати площею 17,4 м.кв. з лоджією 4,6 м.кв.; кімнати площею 11,6 м.кв. з лоджією площею 3,2 м.кв.; кімнати площею 10,3 м.кв.; вітальні площею 10 м.кв.; кухні площею 8,4 м.кв.; санвузла клопщею 2,6 м.кв.; вбиральні площею 1,3 м.кв.; шафи площею 1,1 м.кв. (а.с. 8-9).

На час розгляду у спірній квартирі проживає відповідачка зі своєю родиною, а також батько позивачки та відповідачки, який зарестрований в ній з 20 серпня 1981 року (а.с. 15), при цьому позивачка разом зі своєю родиною проживає окремо, що визнається та не оспорюється сторонами у справі.

Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частиною третьою статті 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 14 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20 квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Позивачкою визначено єдиний бажаний варіант порядку користування спільною квартирою згідно якого їй має бути виділена житлова кімната площею 17, 4 м.кв. з лоджією площею 4,6 м.кв., відповідачці має бути виділена житлова кімната площею 11,6 м.кв. з лоджією площею 3,2 м.кв. та житлова кімната площею 10,3 м.кв., при цьому в загальному користуванні має бути залишена кухня площею 8,4 м.кв., вбиральня площею 1,3 м.кв., санвузол площею 2,6 м.кв., витальня площею 10,0 м.кв. та шафа площею 1,1 м.кв.

Як з'ясовано відповідачка не заперечує проти визначення між нею та позивачкою порядку користування спільною квартирою, при цьому висловлюється проти запропонованого останньою варіанту такого користування, мотивуючи свою позицію тим, що він не відповідає як інтересам її родини, так і інтересам їхнього спільного з позивачкою батька, який постійно проживає у вказаній квартирі. На думку відповідачки варіанти користування спільною квартирою мають бути визначені за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи про проведення якої повинна клопотати саме позивачка.

Згідно частини першої статті 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Частина друга статті 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 10 постанови пленуму «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 25 вересня 2015 року №7, зазначив, що частиною першою статті 143 ЦПК України, передбачено, що для з'ясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань, за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначається експертиза та вказав на передчасність висновків суду про можливість встановлення порядку користування будинком за відсутності відповідного висновку експерта.

Отже, для визначення можливих варіантів порядку користування спільною квартирою з урахуванням розміру часток її власників та для запобігання порушенням прав останніх, у справі необхідним є проведення судової будівельно-технічної експертизи, яка може бути призначена лише за заявою особи, що бере участь у справі, при цьому суд позбавлений можливості призначити відповідну експертизу з власної ініціативи.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом на виконання вимог статті частини четвертої статті 10 ЦПК України сторонам у справі було роз'яснено їх право заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення можливих варіантів порядку користування спільною квартирою, однак незважаючи на це як позивачка, так і відповідачка відповідних клопотань не заявили, при цьому позивачка наполягала на визначенні порядку, зазначеного в позовній заяві, хоча саме на неї в силу наведених вище положень процесуального законодавства покладається обов'язок доведення можливості визначення вказаного у позові порядку користування квартирою.

Беручи до уваги відсутність висновку експерта про можливість визначення порядку користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності позивачки та відповідачки, зокрема й за варіантом, запропонованим позивачкою, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено можливість визначення порядку користування спільною квартирою за запропонованим нею варіантом.

За таких обставин квартиру АДРЕСА_1 слід залишити в спільну користуванні позивачки та відповідачки без визначення порядку користування нею. Отже, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

При цьому суд зазначає, що за наявності відповідних перешкод в користуванні спільною квартирою позивачка має право вимагати усунення цих перешкод від осіб, які їх створюють шляхом пред'явлення до суду відповідного негаторного позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 319, 358 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 11, 59, 60, 61, 80, 88, 143, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визначення порядку користування квартирою - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повне рішення складено 12 червня 2017 року.