У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Талмер Агро» про розірвання договору оренди землі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 21 лютого 2001 року йому належить земельна ділянка, площею 7,39 га, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

6 грудня 2010 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Талмер Агро» (далі - ТОВ «Талмер Агро») укладено договір оренди землі, за умовами якого він передав в оренду товариству вищевказану земельну ділянку, строком на 10 років, а товариство зобов'язалось сплачувати орендну плату у розмірі 2 587 грн на рік, у наступному порядку: за перші п'ять років оренди - протягом 14 днів з моменту державної реєстрації договору оренди, другий платіж за наступні п'ять років оренди - до 1 жовтня 2016 року.

На виконання зазначених вище умов договору оренди землі відповідач сплатив йому орендну плату за перші п'ять років користування земельною ділянкою. Проте, другу частину коштів у строк, передбачений договором, а саме до 1 жовтня 2016 року, товариство не сплатило.

Вважав, що відповідачем порушено істотні умови договору та його права, унаслідок чого наявні підстави для розірвання спірного договору оренди землі.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд на підставі ст. 651 ЦК України розірвати договір оренди землі від 6 грудня 2010 року.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до положень ст. ст. 24, 32 Закону України «Про оренду землі», ст. 141 ЗК України відсутні підстави для розірвання договору оренди землі, оскільки не встановлено систематичної несплати відповідачем орендної плати, затримка орендарем її виплати не є підставою для розірвання цього договору, так як не свідчить про систематичне порушення його умов, а є підставою для стягнення пені згідно з умовами договору. Доводи позивача про те, що вказаним договором передбачена сплата орендної плати за весь строк договору лише двома платежами, унаслідок чого несплата одного із цих платежів є істотним порушенням, безпідставні.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставідержавного акту на право приватної власності не землю від 21 лютого 2001 року належить земельна ділянка, площею 7,39 га, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

6 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Талмер Агро» укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_3 передав в оренду товариству вищевказану земельну ділянку, строком на 10 років, а товариство зобов'язалось сплачувати орендну плату у розмірі 2 587 грн на рік, у наступному порядку: за перші п'ять років оренди - протягом 14 днів з моменту державної реєстрації договору оренди, другий платіж за наступні п'ять років оренди - до 1 жовтня 2016 року. На виконання зазначених вище умов договору оренди землі відповідач сплатив позивачу орендну плату за перші п'ять років користування земельною ділянкою.

ОСОБА_3 указував про те, що другу частину коштів по сплаті орендної плати у строк до 1 жовтня 2016 року ТОВ «Талмер Агро» не сплатило.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, згідно з вимогами цивільного процесу - диспозитивності та змагальності - предмет та підставу позову визначає лише позивач.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову на підставі положень ст. 141 ЗК України, не звернули увагу на те, що ОСОБА_3 пред'явлено позов на підставі положень ч. 2 ст. 651 ЦК України, яка передбачає, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом установлено, що у п. 37 спірного договору оренди землі передбачено, що його дія припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 11, 212-214, 303, 315 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановили, не перевірили, чи наявні підстави для розірвання спірного договору оренди землі, у разі якщо ТОВ «Талмер Агро» було допущено невиконання зобов'язання, передбаченого вказаним договором. Крім того, наслідки порушення зобов'язання передбачені положеннями ст. 611 ЦК України.

Отже, суди розглянули вимоги, які не заявлялися позивачем і не розглянули ті, які заявлялись.

Тобто спір по суті не вирішено.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик