Справа № 720/433/17
Провадження № 2/720/367/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Факащук А.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки та скасування заборони відчуження предмета іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки та третьої особи про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 14 лютого 2008 року акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «Укрсоцбанк», та третя особа ОСОБА_3 уклали договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 20, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 300 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік з кінцевим терміном повернення кредиту 23 травня 2020 року. В забезпечення виконання зобовязань 14 лютого 2008 року сторони уклали іпотечний договір, відповідно до умов якого третя особа ОСОБА_3 передав банку в іпотеку власне домоволодіння, яке розташовано по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району. Рішенням Новоселицького районного суду від 14 грудня 2015 року в порядку поділу майна подружжя було визнано за відповідачкою ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку вказаного домоволодіння як таку, що набута у спільному сумісному майні подружжя за час шлюбу з третьою особою ОСОБА_3. Протягом дії кредитного договору третя особа ОСОБА_3 систематично не виконував належним чином договірні зобовязання в частині своєчасного погашення заборгованості, у звязку з чим, станом на 25 січня 2017 року допустив кредитну заборгованість в сумі 641485 гривень. У звязку із тим, що третя особа у добровільному порядку кредитну заборгованість не повертає, просив звернути стягнення на 1/2 частку домоволодіння по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району, яка належить відповідачці ОСОБА_3 шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Під час судового розгляду справи представник відповідачки діючи в інтересах останньої звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача та третьої особи про визнання недійсним договору іпотеки, посилаючись на те, що домоволодіння, яке розташовано по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району було побудовано під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_3, а тому кожному з них належить по 1/2 частці домоволодіння, що відображено у рішенні Новоселицького районного суду від 14 грудня 2015 року. Оскільки, іпотечний договір був укладений без її відома та дозволу, просив визнати недійсним іпотечний договір № 20 від 14 лютого 2007 року та скасувати заборону відчуження предмету іпотеки за № 16 від 14 лютого 2007 року.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов, зустрічні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що під час укладання іпотечного договору представнику банку не було відомо про факт перебування третьої особи ОСОБА_3 у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_3, що було приховано позичальником.

Представник відповідачки первісний позов не визнав та просив задовольнити зустрічний позов.

Третя особа ОСОБА_3 первісний позов не визнав, а зустрічний позов підтримав та показав, що при укладанні ним іпотечного договору він приховав від представника банку факт перебування в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, а тому представник банку не знав, що він перебуває у шлюбі та не міг знати, оскільки в наданому ним для підписання договору паспорті, відмітки про шлюб не було, тобто під час укладання іпотечного договору представник банку діяв добросовісно, а він навпаки приховав факт шлюбу з відповідачкою з метою отримання кредиту.

Заслухавши пояснення представників сторін, покази третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 лютого 2008 року акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «Укрсоцбанк», та третя особа ОСОБА_3 уклали договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 20, відповідно до якого третя особа ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 300 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік з кінцевим терміном повернення кредиту 23 травня 2020 року.

Відповідно до п. 1.1.2 вищевказаного договору погашення заборгованості по кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних фіксованих платежів.

18 серпня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 20/1 відповідно до якої відсотки за користування кредитом встановлені у розмірі 25,99 % на рік.

Зобовязання за кредитним договором забезпечено нотаріально посвідченим договором іпотеки № 20 від 14 лютого 2008 року, відповідно до умов якого третя особа ОСОБА_3 передав банку в іпотеку власне домоволодіння, яке розташовано по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району.

Відповідно до п. 4.1 даного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання, іптекодержатель має право задовольнити сої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п. 4.6 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із визначених способів, в тому числі на підставі рішення суду.

Пунктами 4.7-4.7.2 договору передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, визначений у відповідному рішенні суду, в тому числі шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

При нотаріальному посвідченні іпотечного договору позичальник ОСОБА_3 вказав, що предмет іпотеки домоволодіння по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району, яке складається з двох житлових будинків, є його особистою власністю, у шлюбі він не перебуває та не проживає ні з ким однією сімєю без укладання шлюбу.

18 серпня 2009 року між сторонами було укладено договір № 20/1 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 20, в якому були внесені зміни щодо відсотків наданого позичальнику кредиту.

Рішенням Новоселицького районного суду від 14 грудня 2015 року в порядку поділу майна подружжя було визнано за відповідачкою ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку спірного домоволодіння по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району як таку, що набута у спільному сумісному майні подружжя за час шлюбу з третьою особою ОСОБА_3

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. А відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З розрахунку банку вбачається, що станом на 25 січня 2017 року позичальник ОСОБА_3 допустив кредитну заборгованість в сумі 641485 гривень, яка складається з суми заборгованості по кредиту в розмірі 259025 гривень 93 копійок, суми заборгованості за відсотками в розмірі 301943 гривень 19 копійок, суми інфляційних витрат за кредитом в розмірі 21964 гривень 54 копійок, суми інфляційних витрат за відсотками в розмірі 58551 гривні 34 копійок, який сторонами не оспорювався.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація як спосіб задоволення грошових вимог банку передбачено статтею четвертою іпотечного договору.

У відповідності до ст. 41 вказаного Закону реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Отже, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором, суд приходить до висновку, що банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, обираючи спосіб реалізації предмету іпотеки, в тому числі зазначений у позові, оскільки вибір способу реалізації предмета іпотеки належить позивачу як кредитору відповідно ч. 1 ст. 12, ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а тому вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

Факт поділу іпотечного майна між подружжям ОСОБА_3 та визнання судом права власності на частину іпотечного майна за відповідачкою ОСОБА_3, а саме 1/2 частку домоволодіння, що розташовано по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 12 грудня 2016 року у справі № 6-504цс16, від 01 березня 2017 року у справі № 6-130цс17, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для суду.

Слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З досліджених судом матеріалів цивільної справи вбачається, що вимогою про усунення порушень від 17 лютого 2017 року, яка була відправлена через пошту 19 лютого 2017 року, позивач повідомив відповідачку та третю особу про намір звернення стягнення на предмет іпотеки у разі непогашення кредитної заборгованості.

Із урахуванням того, що первісний позов надійшов до суду 21 березня 2017 року, суд вважає, що позивач дотримався визначеного ст. 35 Закону порядку звернення з даним позовом до суду.

Також слід врахувати, що за ч. 2 ст. 35 Закону положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, а відповідно до розяснень, викладених у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, крім іншого, зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Верховний Суд України у постанові від 23 грудня 2015 року в справі № 6-1205 цс15 висловив правову позицію, згідно якої у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст.38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зважаючи, що між сторонами відсутня згода щодо оцінки предмета іпотеки у резолютивній частині рішення слід зазначити, що початкова ціна на предмети іпотеки встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час виконання рішення суду.

Вирішуючи зустрічний позов суд виходить з того, що відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону Верховний Суд України у постанові від 27 січня 2016 року в справі № 6-1912 цс15 висловив правову позицію, згідно якої укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Стороною відповідачки суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що представник позивача знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що предмет іпотеки належить подружжю ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Більше того, третя особа позичальник ОСОБА_3 будучи допитаним в суді за правилами свідка показав суду, що він приховав від представника банку факт перебування у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, а тим самим факт належності предмета іпотеки подружжю на праві спільної сумісної власності.

За вказаних обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у звязку з його безпідставністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати по справі.

На підставі ст.ст. 16, 526, 530, 590, 591, 598, 599, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 6, 12, 33, 35, 39, 40, 41, 43 Закону України «Про іпотеку», суд керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 20 від 14 лютого 2007 року, яка станом на 25 січня 2017 року становить 641485 гривень та складається з суми заборгованості по кредиту в розмірі 259025 гривень 93 копійок, суми заборгованості за відсотками в розмірі 301943 гривень 19 копійок, суми інфляційних витрат за кредитом в розмірі 21964 гривень 54 копійок, суми інфляційних витрат за відсотками в розмірі 58551 гривні 34 копійок, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме 1/2 частку домоволодіння, що розташовано по вул. Перемоги, № 28 в с. Бояни Новоселицького району Чернівецької області та складається з житлового будинку літера «А», житлового будинку літера «Б», гаражу літера «В», сараю літера «Г», вбиральні літера «Д», колодязя № 1, огорожі № 2-4, яке належить ОСОБА_4, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій при виконанні рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 9622 гривні 28 копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору № 20 від 14 лютого 2007 року, укладеного між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 та скасування заборони відчуження предмету іпотеки за № 16 від 14 лютого 2007 року, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: