22-ц/775/295/2017(м)
Головуючий у 1 інстанції Адамова Т.С.
Суддя-доповідач Принцевська В.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Принцевської В.П.

суддів Лопатіної М.Ю., Мироненко І.П.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття заборони на відчуження будинку та виключення запису про іпотеку та заборону на відчуження з Єдиного реєстру заборон та Державного реєстру іпотек,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Звернено стягнення на предмет іпотеки: жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, жилою площею 49,2 кв.м., та визнати право власності на вказаний жилий будинок за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з правом отримання свідоцтва про право власності на жилий будинок в реєстраційній службі Маріупольського міського управління юстиції та Витягу про реєстрацію права власності. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Виконання рішення в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки зупинити до припинення дії положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №1669-VII, що стосуються зупинення дії статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки). Стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати, пов'язані із сплатою судового збору у розмірі 4570 гривень, по 2285 гривень з кожного.

З даним рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилався на те, що суд не повно з»ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач до суду не з»явився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Відповідачі до суду також не з»явилися, повідомлені про час і місце судового засідання судовими повістками.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання зобов'язання.

Згідно зі статтею 530 цього Кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Як вбачається із договору позики, укладеного 19 червня 2009 року між ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з іншого боку, ОСОБА_2 надав у позику ОСОБА_5 та ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 457044 гривень, що є еквівалентом 60000 доларів станом на момент підписання договору, в строк до 19 червня 2014 року включно.

Для забезпечення виконання зобов'язань по поверненню грошових коштів у розмірі 457044 гривень, між ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з іншого боку, 19 червня 2009 року було укладеного договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали в іпотеку Іпотекодержателю жилий будинок АДРЕСА_1, який належить їм у наступних частках:

- ОСОБА_4 належить 3/4 частини на підставі свідоцтва про право власності на частку в майні подружжя, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстрованим № 1-1303 та свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстровим № 1-1304, зареєстрованих в БТІ міста Маріуполя 17 червня 2009 року за реєстраційним № 27518595;

- ОСОБА_3 належить 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстровим № 1-1305, зареєстрованого Маріупольським БТІ 17 червня 2009 року за реєстраційним № 27518595.

Судом правильно встановлено, що позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, та передав відповідачам у борг 457044 гривень.

Факт отримання відповідачами вказаних коштів підтверджується пунктом 2 Договору позики, де зазначено, що грошові кошти отримані позичальником від позикодавця до підписання цього Договору.

Як вбачається з п.6 вищезазначеного договору позики, укладеного між сторонами, позика вважається повернутою у випадку наявності на примірнику цього договору відмітки позикодавця про одержання грошей, або наявності розписки позикодавця про повний розрахунок, або після зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця.

Як зазначає позивач, до теперішнього часу сума боргу у розмірі 457044 гривень, йому відповідачами не повернута. Відповідачами доказів на підтвердження повернення боргу позивачу, суду не надано.

Для досудового урегулювання спірного питання, відповідно до вимог ст.35 ЗУ «Про іпотеку» 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бодягіною І.І. надсилалася заява ОСОБА_2 з вимогою сплатити протягом 30 календарних днів з моменту одержання копії даної заяви суму боргу у розмірі 457044 гривень, та зазначено, що у разі неповернення вказаної суми боргу, договір позики буде пред'явлено до стягнення в примусовому порядку відповідно до п.11 договору іпотеки на розсуд ОСОБА_2 одним з наступних шляхів:

- вчинення виконавчого напису нотаріуса;

- передача йому права власності на житловий будинок;

- продаж від його імені третій особі вказаного будинку.

Проте станом на теперішній час відповідачі жодних дій з повернення позики не вчинили.

Відповідно до п.3 договору іпотеки узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, тобто жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, жилою площею 49,2 кв.м., становить 457044 гривень, що дорівнює сумі боргу за договором позики.

Як вбачається з п. 8.4.7. вказаного договору у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право реалізувати його відповідно до умов цього договору.

П.п. 10 та 11 встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за вибором Іпотекодержателя :

- за рішенням суду;

- у безспірному порядку на підставі виконавчого надпису нотаріусу;

- згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку» або продаж Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-0продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та з дотриманням інших вимог чинного законодавства.

Статтею 303 ч. 1 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Позивачем було дотримано вимогу ст.35 ЗУ «Про іпотеку» відповідно до якої у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 р.), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Ця позиція підтримується практикою Верховного Суду України (постанови: від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-139гс11/33/14 та від 11 грудня 2013 р. у справі № 6-124цс13).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за договором позики, необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, передати предмет іпотеки у власність іпотекодержателю, як це передбачає договір іпотеки та Закон України "Про іпотеку", а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції правильно врахував, що статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року передбачено, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах)Закону України«Про іпотеку».

Відповідно до розпорядження КМ України за № 1275-р від 02 грудня 2015 року, пункт 20, місто Маріуполь віднесено до зони проведення АТО. Отже предмет іпотеки знаходиться в зоні проведення АТО.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року набрав чинності 15 жовтня 2014 року та діє станом на момент винесення рішення по справі.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Також зупиняється реалізація права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Рішення суду в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року не підлягає виконанню.

Відповідно до ст.217 Цивільного процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з урахуванням зазначених вимог чинного законодавства України, з метою збереження майна, що перебуває в іпотеці та знаходиться у зоні проведення антитерористичної операції, виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід зупинити до припинення дії положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №1669-VII, що стосуються зупинення дії статті 37 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року (в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки). Правильність вказівки у резолютивній частині рішення суду на зупинення його виконання підтверджується, зокрема, правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалі від 22 липня 2015 року по справі №6-10371св15.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про виселення відповідачів з жилого будинку № 82 по вулиці Полєтаєва в місті Маріуполі, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що вони не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначені правові позиції викладені у листі Верховного Суду України від 01 липня 2015 року «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України за 1 півріччя 2015 року».

Оскільки по справі встановлено, що в іпотеку передано жилий будинок, який придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції правильно вирішив щодо відмови у задоволені позовних вимог в частині виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зняття заборони на відчуження будинку та виключення запису про іпотеку та заборону на відчуження з Єдиного реєстру заборон та Державного реєстру іпотек, тому як вони є передчасними. Крім того, даних про порушення прав позивача діями відповідачів в частині зазначених позовних вимог, суду не надано.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд вваж є необхідним відхилити апеляційну скаргу позивача та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.,ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до cуду касаційної інстанції.

Судді