Справа № 440/1468/14 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/783/1029/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представників позивача РГ УАПЦП СРКВВ - Толочного Ю.В., Гобечії І.Т., ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Буського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року у справі за позовом Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви парафії Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого до ОСОБА_2, третя особа: Відділ держгеокадастру у Буському районі, Красненська селищна рада Буського району Львівської області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Буського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року позов Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви парафії Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого - задоволено частково.Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1), виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Красненської селищної ради від 22.12.1993 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за НОМЕР_2.Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви парафії Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права при неповному з'ясуванні обставин у справі. Зазначає, що посилання суду на право власності на релігійну споруду і як наслідок право на користування земельними ділянками не відповідає закону. Судом не взято до уваги доводів представників відповідача про те, що позивачем не сформовані земельні ділянки і відповідно не зареєстровано жодних прав на володіння, користування, розпорядження ними у вказаних у позові розмірах. Крім цього, зазначає, що судом не взято до уваги посилання відповідача на те, що орган, який приймав рішення про можливість виділення в майбутньому земельних ділянок для позивача не мав на це повноважень. Також, суд в оскаржуваному рішенні неодноразово посилається на проект детального плану території, як на підтвердження порушення прав позивача і нібито входження 0,441 га ділянки відповідача в межі земельної ділянки позивача, однак детальний план не може регулювати питання меж земельних ділянок. Зазначає, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку виданий 08.06.1995 року, тобто більше 11 років тому, у зв'язку з цим позовна давність пропущена позивачем більше ніж на 7 років. Вказує на те, що суд не міг приймати рішення про скасування державного акту про право приватної власності у справі де відповідачем не була особа, яка видавала відповідний акт.

В судове засідання окрім представника відповідача та представників позивача, решта осіб, що беруть участь у справі (їх представники) не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України, те, що інтереси відповідача в судовому засіданні захищав представник, а також те, що від третіх осіб до суду надійшли клопотання про розгляд справи у відсутності їх представників, крім цього від третьої особи Красненської селищної ради до суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу із викладом правової позиції стосовно спору.

Заслухавши суддю доповідача, представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представників позивача, - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 10, 11, 59, 60, ЦПК України, ст. 19 Конституції України, ч.2 ст. 373, ст.ст. 252-256 ЦК України, ст.ст. 67, 116, 121, 152, 158,198 Земельного кодексу України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та задовольняючи позов частково, виходив з того, що позивач, Релігійна громада УАПЦ парафії Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого є власником церкви святого Володимира в цілому з приналежними до неї будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1. Наведене вбачається зі свідоцтва про право власності на церкву, виданого ЛОДК «БТІ та ЕО» від 08.09.1999 року, копія якого наявна в матеріалах даної справи.Рішенням виконавчого комітету Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області № 92 від 22.05.1991 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,5 га під будівництво культової споруди (церкви) УАПЦ святого Володимира на АДРЕСА_2 Львівської області. Іншим рішенням Красненської селищної ради Буського району № 53 від 15.03.1994 року позивачу виділено земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва плебанії УАПЦ святого Володимира на АДРЕСА_3 землекористувачем земельних ділянок площею 0,5 га та 0,12 га відповідно, що розташовані в АДРЕСА_1 Буського району Львівської області. Відтак, суд вважав, що доводи представника відповідача про те, що позивач є неналежним, оскільки не є землекористувачем є необґрунтованими.Натомість, як вбачається із наявної у справі ухвали Красненської селищної ради народних депутатів Буського району Львівської області від 22.12.1993 року відповідачці ОСОБА_2 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,12 га на АДРЕСА_4 в смт. Красне Буського району Львівської області.Крім цього, відповідачка є одноосібним власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,16 га на АДРЕСА_4 в смт. Красне Буського району Львівської області, що стверджується наявним у справі Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 08.06.1995 року, що є предметом спору в цій справі.Вищезгадані земельні ділянки позивача межують із земельною ділянкою відповідачки, тобто є суміжними, що визнається сторонами та іншими особами, які беруть участь у даній справі, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України дана фактична обставина доказуванню не підлягає.Рішенням Красненської селищної ради Буського району Львівської області № 573 від 13.09.2013 року вирішено здійснити розроблення детального плану території в АДРЕСА_1 з метою впорядкування території та визначення необхідної площі земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщення храму св. Володимира Великого, плебанії та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 вказав, що є парохом вищевказаного храму. Отримавши зазначене рішення Красненської селищної ради № 573 від 13.09.2013 року, позивачем на весні 2014 року було здійснено заходи щодо його реалізації, а саме огородження належної позивачу території зазначених вище земельних ділянок навколо храму св. Володимира Великого, землекористувачем яких є позивач, закріплення їх межовими знаками в натурі та огородження території подвір'я храму. Однак, при наведених спробах позивача впорядкувати зазначену територію виник спір із відповідачкою, яка повідомила позивача про те, що вона є власником частини земельної ділянки, яка частково накладається на земельну ділянку, що знаходиться у землекористуванні позивача. Також, відповідачка зазначила, що має на цю земельну ділянку всі права на підставі раніше виданого їй державного акта. Наведені обставини стали підставою звернення позивача за захистом порушеного права до суду із даним позовом про визнання такого акта недійсним.Як вбачається із долученого до матеріалів справи детального плану території в АДРЕСА_1, розробленого на підставі вищевказаного рішення Красненської селищної ради № 573 від 13.09.2013 року, на земельну ділянку комунальної власності, землекористувачем якої є саме позивач по справі, частково накладається земельна ділянка (город) площею 0,0441 га., який використовує відповідачка по справі.Окрім цього, наведені обставини стверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків пароха Толочного Ю.В. та землевпорядника Красненської селищної ради ОСОБА_10, які зокрема вказали суду, що частина земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0441 га., що використовується відповідачкою у виді городу, накладається на земельну ділянку позивача.Більше того, вказані обставини визнані в судовому засіданні представниками позивача та третіх осіб, що не були спростовані представником відповідачки, а відтак суд вважає їх доведеними.Так, судом встановлено, що ухвалою Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року відповідачці ОСОБА_2 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства в смт. Красне на АДРЕСА_4.Відтак, згадана ухвала Красненської селищної ради від 22.12.1993 року відповідає вимогам діючого на момент її винесення законодавства, є чинною та ніким не оспорюється, а тому будь-яких сумнівів у її достовірності суд не вбачає, незважаючи на покликання представника відповідачки на допущення при її винесенні помилки щодо площі земельної ділянки, оскільки така не знайшла свого підтвердження в ході розгляду даної справи.Натомість, виданий в подальшому відповідачці ОСОБА_2 спірний державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,16 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства в смт. Красне на АДРЕСА_4 серії НОМЕР_3 від 08.06.1995 року, суперечить в частині площі земельної ділянки Ухвалі Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року, яка є для нього єдиною правовою підставою.Поряд із цим, суд вважає надуманими доводи представника відповідачки про виділення його довірительці земельної ділянки площею саме 0,15 га., які ґрунтуються на Виписці з Ухвали Красненської селищної ради від 22.12.1993 року, оскільки єдиною правовою підставою для видачі державного акта є виключно рішення органу місцевого самоврядування, тобто в даному випадку Ухвала Красненської селищної ради від 22.12.1993 року, яка є волевиявленням власника землі на передачу у власність відповідачки ОСОБА_2 земельної ділянки площею саме 0,12 га.Відтак, суд вважає доводи позивача в частині незаконності спірного державного акта обгрунтованими з наведеної підстави, а також виходячи із того, що даний державний акт суперечить вимогам частини другої статті 67 Земельного кодексу України у редакції 1990 року, яка була чинною на момент його видачі, у зв'язку із тим, що розмір земельної ділянки є завищеним на 0,04 га.Доводи сторони відповідачки про погодження меж її земельної ділянки із усіма суміжними власниками та землекористувачами не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи, виходячи із того, що із представленої представником відповідачки копії Акта обстеження і погодження меж земельних ділянок, які передаються у власність ОСОБА_2 від 04.05.1995 року, не вбачається, що об'єктом такого погодження була земельна ділянка площею саме 0,15 га., а в згаданому Акті взагалі не обумовлено жодної площі землі для її погодження суміжними власниками та землекористувачами.Відтак, оскаржуваний державний акт, виданий ОСОБА_2 із порушенням вимог ст. 67 ЗК УРСР у редакції 1990 року, яка була чинною на момент його видачі, накладається на земельну ділянку Релігійної громади Української Автокефальної Православної Церкви парафії Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого, яка є її землекористувачем, про що вбачається із детального плану території АДРЕСА_1, розробленого у відповідності до рішення Красненської селищної ради № 573 від 13.09.2013 року. Наведене порушує як права власника, представником якого виступає Красненська селищна рада, так і права належного землекористувача земельної ділянки, яким є згадана вище Релігійна громада, тобто позивач по цій справі. Наведені обставини стверджуються, також, показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 і Толочного Ю.В.Таким чином, оскаржуваний державний акт суперечить Ухвалі Красненської селищної ради від 22 грудня 1993 року, на підставі якої він виданий, що є неприпустимим та додатково вказує на його незаконність, виданий відповідачці з порушенням вимог Земельного кодексу України та Інструкції, що є достатньою правовою підставою для визнання такого акта недійсним в судовому порядку.Відтак, з урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в частині визнання недійсним спірного державного акта. Натомість, заявлена вимога щодо скасування цього ж акта, з огляду на правові позиції Верховного Суду України, до задоволення не підлягає.При цьому, суд не бере до уваги та вважає безпідставними доводи представника відповідачки щодо неналежності позивача у зв'язку з незаконністю рішень виконавчого комітету Красненської селищної ради № 92 від 22.05.1991 року та № 53 від 15.03.1994 року, яка на думку останнього, не мала прав передавати у власність позивачеві двох земельних ділянок площею 0,5 га. та 0,12 га. для будівництва церкви та плебанії, оскільки наведені рішення виконкому не є предметом цього спору, а сама ж відповідачка та її представники не заперечували тієї обставини, що позивач використовує згадані земельні ділянки для обслуговування храму та церковного двору, а відтак є належним землекористувачем в розумінні ст. 14.1.73 Податкового кодексу України та системного аналізу норм Земельного кодексу України (ст.ст. 59, 91, 95, 96, 97, 98, 99, 101, 103, 104, 105, 118, 120, 142, 144, 149, 152, 156, 158, 168, 183, 186, 198, 203, 205, 207, 212 ЗК України).Разом із тим, суд вважає безпідставними доводи представників відповідачки щодо розбіжності в прізвищі відповідачки ОСОБА_2, оскільки такі спростовуються рішенням Буського районного суду Львівської області від 17.02.2014 року, яким встановлено факт приналежності ОСОБА_2 спірного державного акту на право власності на земельну ділянку від 08.06.1995 року. Вказане судове рішення набрало законної сили, а тому в силу вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України є обов'язковим та доказування не потребує. Що стосується заявленого представником відповідачки клопотання про застосування строків позовної давності, то таке на думку суду до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із цим цивільним позовом у жовтні 2014 року, а право на даний позов в нього виникло не раніше 13 вересня 2013 року, коли позивач дізнався про порушення свого права з рішення Красненської селищної ради №573 від 13.09.2013 року, яким було розроблено детальний план території з метою визначення необхідної площі земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщення храму св. Володимира Великого, плебанії та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності в АДРЕСА_1, оскільки до цього рішення було складено детальний план території в АДРЕСА_1, з якого вбачається те, що на земельну ділянку, землекористувачем якої є позивач по цій справі, накладається город площею 0,0441 га., належний ОСОБА_2, яка і повідомила позивача при спробі останнього загородити територію церковного двору, що частина цього двору належить ОСОБА_2 на підставі раніше виданого їй державного акту на землю, який включає спірну земельну ділянку площею 0,0441 га., що в свою чергу порушує права позивача як належного її землекористувача. Зокрема, допитаний судом свідок ОСОБА_12 показав, що при спробі позивача впорядкувати зазначену територію навколо храму, у Релігійної громади УАПЦ виник спір із відповідачкою, яка повідомила позивача, що вона є власником цієї спірної частини земельної ділянки, про що у неї є державний акт на землю. Наведеним показанням суд надає віри, оскільки такі узгоджуються із аналогічними показаннями свідка ОСОБА_10, поясненнями представника позивача та матеріалами справи. Разом із тим, наведені обставини ні відповідачкою, ані її представниками в ході розгляду даної справи спростовані не були. Відтак, суд вважає, що строк позовної давності в даному випадку не сплив, а тому заявлене представником відповідача клопотання є необґрунтованим і до задоволення не підлягає.

Колегія суддів вважає, що частина висновків суду є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак частина обставин, які суд вважав встановленими не доведена і частина норм матеріального закону застосовані судом помилково, що істотно впливає на рішення в цілому, а тому таке підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи та особами, що беруть участь у справі не спростовано позивач є належним користувачем земельних ділянок площею 0,5 га та 0,12 га на АДРЕСА_1, що були виділені позивачу рішенням виконавчого комітету Красненської селищної ради народних депутатів від 22.05.1991 року №92 та від 15.03.1994 року №53 відповідно. Крім цього, ділянка площею 0,5 га була винесена в натуру на місцевість, а окрім цього на обох ділянках позивачем були збудована церква та допоміжні будівлі, на які позивач зареєстрував право власності відповідно до свідоцтва про право власності на церкву від 8.09.1999 року. Вказані рішення про надання позивачу земельних ділянок, а також свідоцтво про право власності на будівлю є чинними та ніким не скасованими. Окрім наведеного з 1991 року, тобто з часу ухвалення першого рішення про виділення земельної ділянки, а також до сьогоднішнього дня позивачем активно використовуються обидві земельні ділянки за їх цільовим призначенням. Зважаючи на вказане, позивача слід вважати належним користувачем таких, незважаючи на відсутність у позивача державного акту (державних актів) чи інших правовстановлюючих документів на вказані ділянки. Так, позивачем отримані такі у відповідності до рішень органу місцевого самоврядування, а крім цього, він став користувачем таких ділянок, після набуття у власність споруд, які збудовані на них, для будівництва яких такі ділянки виділялись. Не реєстрація права користування за позивачем у встановленому законом порядку свого права користування не позбавляє його такого, зважаючи на норми закону, що діяли у період набуття таких ділянок у користування, а будівель у власність та чинні і на даний час. Додатково право користування позивача на спірні ділянки підтверджено рішенням Красненської селищної ради №573 від 13.09.2013 року «Про розроблення детального плану території АДРЕСА_1 підтверджено право користування позивача на спірні ділянки із деталізацією їх меж, конфігурації та площ на місцевості.

Вказане підтверджується рішеннями органу місцевого самоврядування про надання земельних ділянок, визначення меж ділянок, прийняття в експлуатацію будівлі церкви, свідоцтва про право власності на церкву (Т.1 а.с. 6-17) та відповідає вимогам чинних на час спірних правовідносин ст.ст. 7, 22, 23, 28, 41 ЗК України 1990 року, ст.ст. 92, 95, 116, 120 ЗК України 2001 року у відповідних редакціях.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, що відповідач є власницею земельної ділянки площею 0,16 га за адресою АДРЕСА_1 будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Така належить позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_4 (363) від 8.06.1995 року. Такий акт виданий на підставі рішення Красненської селищної ради від 22.12.1993 року. Крім цього, аналогічно відповідач, протягом часу отримання земельної ділянки у власність використовує таку за її цільовим призначенням.

Окрім наведеного, як вбачається із вказаного вище, зокрема, згаданого рішення селищної ради від 13.09.2013 року №573, а також планів земельних ділянок, на яких зображені земельні ділянки сторін Т.1 а.с. 23, 24, Т.2 а.с. 84, - має місце часткове накладення ділянок сторін, у зв'язку із чим позивачем подано даний позов про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку відповідача.

При цьому позивач вказує на те, що рішенням селищної ради відповідачу земельна ділянка площею 0,16 га не передавалась, а навпаки була виділена ділянка площею 0, 12 га та фактично частину ділянки площею, 0,0441 га, що на даний час є якраз частиною ділянки, що накладається із ділянкою позивача, - така передана позивачу незаконно, без відповідного рішення, а тому державний акт відповідача підлягає скасуванню.

При цьому представники позивача вказують на те, що дійсно позивачу було відомо про те, що ділянки сторін накладаються, однак з метою уникнення конфлікту вони з вимогами до суду про усунення порушення їх прав до відповідача не звертались та намагались вирішити конфлікт в позасудовому порядку, однак враховуючи, що такий не вирішено ними подано позов до суду. Крім цього, вказували на те, що дізнались про спірний акт, його незаконність та порушення таким інтересів позивача та його оспорили лише після розроблення детального плану території смт. Кресне органом місцевого самоврядування та ухвалення згаданого рішення селищною радою у вересні 2013 року, тобто строк позовної давності ними не пропущено.

Відповідач же окрім заперечення на позов по суті позовних вимог, які детально висвітлено судом першої інстанції та спростовано вказував і про пропуск позивачем строку позовної давності з такими вимогами та подав відповідну заяву про застосування такої підстави для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування (ухвала сесії Красненської селищної ради від 22.12.1993 року Т.1 а.с. 18-19) відповідачу рішенням, на підставі якого був виданий спірний державний акт було передано ділянку площею 0,12 га, натомість спірним державним актом за позивачем визнано право власності на 0,16 га. Вказаний акт виданий на основі, зокрема, і виписки згаданої ухвали органу місцевого самоврядування у якій вказана площа ділянки позивача вже 0,15 га.

Враховуючи вказане слід вважати доводи позивача про відсутність у відповідача належного рішення органу місцевого самоврядування на передачу у власність ділянки площею, саме 0,16 га, що належить їй згідно державного акту на право власності підставними та слід було б вважати, що оспорюваний державний акт підлягає скасуванню з врахуванням наведеного.

Однак, слід вказати, що одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Чинними на час спірних правовідносин нормами, які регулювали питання позовної давності - статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року).

Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Про вказане, зокрема, йдеться у ряді правових позицій Верховного Суду України, що висловлені за наслідками розгулу цивільних справ, в порядку ст. 355 ч.1 .п.1 та є обов'язковими до застосування, зокрема, у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року та ін.

Як вбачається із матеріалів справи, про що наведено вище, а, також, з пояснень представників позивача вбачається, що позивачем з 1991 року активно використовуються ділянки, про які йшлося вище та які передані йому у користування, позивачу достовірно відомо про те, що відповідач є суміжним землекористувачем позивача, оскільки така теж постійно, відкрито безперервно використовує належну їй на праві власності ділянку, яка виділялась їй у користування під будівництво площею 0,1778 га (план земельної ділянки виділений відповідачу під забудову від 20.07.1986 року Т.2 а.с. 8, 102) та є власником будинку за вказаною адресою, для будівництва та обслуговування кого виділялась ділянка з 2.06.1972 року (реєстраційне посвідчення про право власності на будинок АДРЕСА_5

Зважаючи на вказане позивачем не наведено жодних доводів про те, які перешкоди упродовж більш ніж 20 років з 1995 року (видача відповідачу державного акту на право власності на земельну ділянку) перешкоджали позивачу дізнатись про порушення згаданого свого права (інтересу) та звернутись до суду за захистом порушених прав (інтересу).

Доводи про те, що позивач дізнався про порушення його права у 2013 році, після ухвалення рішення органом місцевого самоврядування жодним чином наведеного не спростовують та не вказують на неможливість дізнатись про порушення права (інтересу) позивача.

Крім цього, слід вказати і про те, що головою церковного комітету А. Думою, як представником позивача (голова церковного комітету) було підписано акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки відповідача 4.05.1995 року Т.1 а.с. 51, при цьому заперечуючи наявність у такого повноважень щодо підписання акту встановлення та узгодження меж від імені позивача, представники позивача не заперечили прямого відношення такого до позивача, а саме керівництво такого органом позивача Церковним комітетом. Вказане додатково свідчить про те, що позивач міг дізнатись про порушення свого права з часу видачі державного акту на право власності на землю відповідача та жодних перешкод у цьому не було.

Відсутність належного плану території селища не свідчить про пропуск строку з поважних причин, оскільки знову ж позивачем не наведено жодних доказів про неможливість його як власника будівель (церкви, плебанії, тощо), про які йшлося вище та користувача земельних ділянок довідатись про реальне місце розташування таких та порушення чи відсутність порушення його прав суміжними землекористувачами, зокрема і відповідачем, зважаючи на те що, як йшлося вище, відповідач використовує свою ділянку постійно, безперервно та відкрито більш як 20 років.

Враховуючи наведене рішення суду про задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмовою у задоволенні позову у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими та саму скаргу задовольнити.

Відповідно до задоволених вимог скарги слід вирішити питання стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви парафії Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого до ОСОБА_2, третя особа: Відділ держгеокадастру у Буському районі, Красненська селищна рада Буського району Львівської області про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити.

Стягнути з Релігійної громади Української Автокефальної Православної церкви парафії Святого Рівноапостольного Князя Володимира Великого в користь ОСОБА_2 267,96 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

М.М. Шандра