Справа №481/1344/16-ц 08.06.2017 08.06.2017 08.06.2017
Провадження №22-ц/784/1297/17
категорія 39 Головуючий у першій інстанції:ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: представника позивачки ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника позивача - ОСОБА_3

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 11 квітня 2017 року

за позовом

ОСОБА_6 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, Новобузька державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання права щодо земельної ділянки в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року ОСОБА_6 звернулась через свого представника з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області про визнання права щодо земельної ділянки в порядку спадкування.

Позивачка зазначала, що 7 листопада 2014 року помер її чоловік ОСОБА_9, якому належала земельна ділянка площею 1,61 га, для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Розанівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, відповідно до державного акту на право постійного користування землею МК № 173 від 1 вересня 1994 року.

Посилаючись на те, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті чоловіка, оскільки діти спадкодавця ОСОБА_7 та ОСОБА_8, відмовились від прийняття спадщини, позивачка просила суд визнати за нею право постійного користування вказаною земельною ділянкою, а також право переоформити це право користування на право власності або право оренди в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 11 квітня 2017 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відмова нотаріуса у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину відсутня, а тому звернення до суду з даним позовом, є передчасним.

Проте з таким висновком суду в повній мірі погодитись не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 належала земельна ділянка площею 1,61 га, для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Розанівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, відповідно до державного акту на право постійного користування землею МК № 173 від 1 вересня 1994 року.

7 листопада 2014 року ОСОБА_9 помер.

До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина спадкодавця ОСОБА_6 Інші спадкоємці ОСОБА_7 та ОСОБА_8, відмовились від спадщини.

За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року (у справі №6-2329цс16) та від 23 листопада 2016 року (у справі №6-3113цс15)

Із матеріалів справи вбачається, що між власником спірних земельних ділянок (орган місцевого самоврядування) та ОСОБА_9 не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужими земельними ділянками.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що право користування земельною ділянкою, що виникло у ОСОБА_9 на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і не передається спадкоємцям у порядку спадкування за законом без укладення відповідного договору.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_6І про визнання за нею права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про визнання права переоформити вказане право користування на право власності або право оренди в порядку спадкування, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про визнання права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 має право на отримання у постійне користування спірної земельної ділянки суперечать встановленим обставинам спору, та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, що регулює спірні правовідносини, а тому не заслуговують на увагу.

Оскільки суд першої інстанції, хоча і відмовив в задоволенні позову, але з таких підстав, які не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам матеріального права, рішення підлягає скасуванню на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 11 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання права щодо земельної ділянки в порядку спадкування відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГоловуючийОСОБА_2
Судді ОСОБА_10
ОСОБА_11