АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Вовк Є.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

У мотивування вимог посилався на те, що між ним та відповідачем, з яким перебував у дружніх стосунках, у листопаді 2013 року було укладено усний Договір позики за умовами якого він надав ОСОБА_2 позику в сумі 80 000 доларів США строком на один рік.

Після закінчення дії строку Договору позики відповідач кошти не повернув, почав його уникати та пояснив, що повертати кошти не збирається, у зв'язку з чим 03.10.2015 року він звернувся до Управління Міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області з заявою про злочин, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження.

Згідно показів ОСОБА_2, наданих під час досудового розслідування, останній визнав факт отримання в борг на початку листопада 2013 року суму грошових коштів в розмірі 50 000 доларів США строком на один рік.

Враховуючи те, що відповідач визнав свої боргові зобов'язання, проте не виконав їх належним чином, просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в розмірі 80 000 доларів США, 3% річних за час прострочки виконання грошового зобов'язання в сумі 162 835,46 грн та судовий збір.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг (позику) в сумі 50000 доларів США, що еквівалентно 1 323 715 грн 60 коп. та судовий збір у сумі 4 210 грн 64 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 року заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 15 травня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що відповідач не отримував у борг від позивача грошові кошти й не брав на себе обов'язку по їх поверненню, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи розписки його як «позичальника» або іншого документу, який би підтверджував передачу в його власність позикодавцем ОСОБА_4 визначеної суми коштів та обов'язок щодо повернення грошових коштів.

Суд у порушення ст. 57, 59, 64, 212 ЦПК України дійшов висновків про існування між позивачем та ним правовідносин позики та існування у останнього заборгованості на підставі доказів, що є неналежними та недопустимими в цій справі, а саме, на підставі незавіреної фотокопії документу «Протокол допиту свідка від 12.03.2016 року».

Крім того, копії протоколів допиту свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_5 взагалі є такими, що не можуть бути доказами в жодному провадженні, оскільки з них не вбачається інформації, в рамках якого кримінального провадження їх допитували, так як графи з номером провадження та датою його внесення до ЄРДР взагалі пусті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_4 посилався на те, що між ним та відповідачем, які перебували в дружніх стосунках, у листопаді 2013 року було укладено усний Договір позики, за умовами якого він надав ОСОБА_2 позику в сумі 80000 доларів США строком на один рік. Після закінчення дії строку Договору позики відповідач кошти не повернув, почав його уникати та пояснив, що повертати кошти не збирається, у зв'язку з чим 03.10.2015 року він звернувся до Управління Міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області з заявою про злочин, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, пояснення ОСОБА_2, надані в рамках кримінального провадження, в яких він підтвердив, що в листопаді 2013 року ОСОБА_4 надав йому грошові кошти в сумі 50000 доларів США, є допустимим письмовим доказом, яким підтверджується укладення між сторонами Договору позики та наявність заборгованості за ним у відповідача перед позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року №6-79цс14.

Оскільки суми коштів, на які посилається позивач, перевищували більш ніж у десять разів встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тому для укладення договору позики встановлюється обов'язкова письмова форма.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Оскільки закон не встановлює недійсність договору позики через недотримання сторонами письмової форми - це означає, що договір позики вважається дійсним.

Наявність договору позики може бути доведена показаннями сторін договору, письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.2015 року заяву ОСОБА_4 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, внесено до ЄРДР. (а.с. 65)

Постановою слідчого Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 17.05.2016 року кримінальне провадження №0006614 від 03.10.2015 року закрито у зв'язку із відсутністю складу злочину, передбаченого нормою ст. 190 ч. 1 КК України. (а.с. 72)

Зазначеною постановою встановлено, що на початку листопада 2013 року в м. Вінниці ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 гроші в сумі 80 000 доларів США під приводом, що той йому поверне, однак ОСОБА_2 дані кошти по теперішній час потерпілому не повернув.

У ході досудового розслідування встановлено, що в листопаді 2013 року ОСОБА_2 попросив зайняти в борг у ОСОБА_4 гроші в сумі 80 000 доларів США, на що потерпілий погодився та передав ОСОБА_2 дані кошти через свого зятя ОСОБА_6, який в листопаді 2013 року разом із своїм знайомим ОСОБА_7 передали дані кошти ОСОБА_2

З протоколу допиту ОСОБА_2 в якості свідка від 12.03.2016 року вбачається, що останній підтвердив факт отримання від позивача 50 000 доларів США через його зятя ОСОБА_6 При цьому, ОСОБА_2 показав, що вони з позивачем давні знайомі, куми, підтримували добрі стосунки. У листопаді 2013 року між ними відбулася попередня розмова і ОСОБА_4 погодився позичити кошти в розмірі 50 000 доларів США його знайомому ОСОБА_8 Грошові кошти ОСОБА_4 передав через свого зятя ОСОБА_6, який в присутності свого знайомого ОСОБА_7 передав йому. Він передав ці кошти в борг ОСОБА_8 У нього не було паспорта ОСОБА_4, тому розписку про отримання коштів у борг ОСОБА_2 написав на його ім'я.

У ході допиту свідок ОСОБА_8 підтвердив, що в листопаді 2013 року він зателефонував до ОСОБА_2 та попросив у останнього позичити йому велику суму грошей для обробки поля. ОСОБА_2 повідомив, що в нього таких коштів немає, однак він запитає свого знайомого ОСОБА_4 Через деякий час ОСОБА_2 зателефонував йому та повідомив, що він позичив у ОСОБА_4 гроші та йому необхідно було поїхати до Києва та забрати в ОСОБА_2 дані кошти, що він і зробив. (а.с.72).

На підтвердження своїх показів ОСОБА_8 надав слідчому копію розписки від 12 листопада 2013 року про отримання в борг від ОСОБА_2 72 500 доларів США і зобов'язання повернути ОСОБА_2 зазначену суму позики. (а.с. 73)

Також, ОСОБА_8 в показах, наданих в межах кримінального провадження, зазначив, що йому відомо, що гроші в сумі 72 500 доларів США ОСОБА_2 позичив у знайомого ОСОБА_4

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх доводів позивачем надано ряд документів: заяву про вчинення кримінального правопорушення, зареєстровану 03.10.2015 року (а.с.65), витяг з кримінального провадження №0006614 (а.с.66), протоколи допитів потерпілого, свідків (а.с. 67-71), постанова про закриття кримінального провадження від 17.05.2016 року (а.с.72).

До суду апеляційної інстанції представник позивача надав належним чином завірені слідчим копії цих документів з наявною на них мокрою печаткою відділення поліції.

Разом з тим, ОСОБА_2 та його представником у порушення вимог ст. 10 ЦПК України не надано жодного іншого доказу, який би спростував обставини, встановленні у документах, наданих позивачем.

Крім того, судом наголошувалося на праві відповідача заявити клопотання про витребування доказів, передбачене ст. 137 ЦПК України. Проте останній даним правом не скористався, тому суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, розглянув справу в межах наявних в матеріалах справи доказів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що пояснення відповідача від 12.03.2016 року та постанова про закриття кримінального провадження від 17.05.2016 року є допустимими письмовими доказами в рамках даної цивільної справи, якими підтверджується укладення між сторонами Договору позики та наявність заборгованості за ним у відповідача перед позивачем.

Зазначені письмові докази свідчать про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за Договорами позики, реальність отримання коштів позичальником та визнання ним свого боргу в розмірі 50 000 доларів США, що підставно були стягнуті судом першої інстанції на користь позивача, який у свою чергу рішення суду не оскаржував.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва