Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 03 травня 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 тис. доларів США зі сплатою 11,04% річних з кінцевим терміном повернення 03 травня 2012 року. В забезпечення зобов'язань за кредитним договоромміж банком та ОСОБА_8, ОСОБА_6 03 травня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано квартируАДРЕСА_1, яка належить на праві власності іпотекодавцям по 1/2 частцікожному на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2004 року.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 15 червня 2015 року (з урахуванням уточнень до позовних вимог) утворилася заборгованість у розмірі 142 888 доларів 22 центи США, із яких 30 789 доларів 70 центів США - тіло кредиту; 49 013 доларів 49 центів США - проценти; 3 300 доларів 54 центи США - комісія; 83 758 доларів 45 центів США - пеня та штрафи у розмірі 12 доларів 12 центів США (фіксована частина), 6 803 долари 62 центи США (процентна складова), банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу банком з укладенням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 03 травня 2007 року у розмірі заборгованості за тілом кредиту - 30 789 доларів 70 центів США, процентами - 49 013 доларів 49 центів США, комісією - 3 300 доларів 54 центи США, пенею - 128 913 грн 98 коп., штрафу - 250 грн (фіксована частина), 143 276 грн 27 коп. (процентна складова), а всього 79 803 долари 19 центів США та 272 440 грн 25 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2004 року, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з правом банку на продаж предмета іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, за початковою ціною реалізації предмету іпотеки у розмірі 141 160 грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позову банку відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року апеляційні скарги ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року у частині відмови у задоволенні його позову про звернення стягнення на іншу Ѕ частині предмета іпотеки та зменшення розміру пені, ухвалити в цій частині рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 03 травня 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 тис.доларів США зі сплатою 11,04 % річних з кінцевим терміном повернення 03 травня 2012 року. В забезпечення зобов'язань за кредитним договоромміж банком та ОСОБА_8, ОСОБА_6 03 травня 2007 року укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано квартируАДРЕСА_1, яка належить на праві власності іпотекодавцям по 1/2 частцікожному на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2004 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Матеріали справи не містять відомостей про те, хто прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8

Відмовляючи у задоволенні позову банку про звернення стягнення на Ѕ частку іпотечної квартири, що належала ОСОБА_8, суди виходили із того, що відповідач ОСОБА_6 є одним із відмінних від боржника іпотекодавців, яка передала в іпотеку банку належну їй на праві власності 1/2 частину спірної квартири, і як майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості переданого нею у іпотеку майна, а тому вимоги пред'явленого до неї позову про звернення стягнення на всю квартиру суд вважає необґрунтованими. З підстав, передбачених ст. 23 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 1268, 1281, 1282 ЦК України, на які посилався у своїх поясненнях представник позивача, позов не пред'являвся, позивач не посилався в обґрунтування позову на жодні обставини щодо переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця ОСОБА_8 до ОСОБА_6, доводи представника банку про те, що до ОСОБА_6 перейшло право власності на предмет іпотеки від іпотекодавця ОСОБА_8 в порядку спадкування, ґрунтуються на припущеннях і належними доказами не підтверджені.

Погодитися із такими висновками судів не можна.

За змістом ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи-іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов'язків, зазначених у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст.1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч. ч. 3,4 ст.1268, ст. 1269 ЦК України. Так, згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст.1296 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-2962цс16 від 12 квітня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб у справі після з'ясування обставин щодо смерті ОСОБА_8 та уточнення позовних вимог банку, які було заявлено до ОСОБА_6 і як до одного з іпотекодавців, і як до спадкоємця ОСОБА_8

В апеляційній скарзі банк зазначав, що дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_6 - постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому прийняла спадщину після його смерті на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, відповідно до неї у порядку спадкування перейшли права та обов'язки іпотекодавця ОСОБА_8

До касаційної скарги додано копію заповіту від 10 січня 1999 року, згідно якого ОСОБА_8 заповів належне йому майно ОСОБА_6

За таких обставин не можна погодитися із висновками судів про те, що позов банку не обґрунтовано обставинамипереходу права власності на Ѕ частку предметаіпотеки від ОСОБА_8 до ОСОБА_6, та із відмовою у зверненні стягнення на предмет іпотеки у цілому.

Крім того, допущені судами порушення становлять підставу виходу за межі доводів касаційної скарги за ст. 335 ЦПК України та скасування судових рішень і в частині задоволення позову.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу, який включає стягнення одночасно й пені, й штрафу, суди не встановили, які саме порушення кредитного договору становлять підставу нарахування пені та штрафних санкцій, чи не призводить у такому випадку одночасне застосування пені й штрафу до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, що забороняється в силу положень ст. 61 Конституції України.

Не впливають на законність судових рішень доводи касаційної скарги банку про неправильне застосування судами положень ч. 3 ст. 551 ЦК України.

За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1120цс15 від 04 листопада 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням викладеного, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Згідно ст. 318 ЦПК України, якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави. Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Враховуючи те, що ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року постановлено у порядку ст. 318 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7, яку відхилено із залишенням рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року без змін, вказана ухвала підлягає скасуванню на підставі ст. 318 ЦПК України у зв'язку з неможливістю існування двох протилежних за змістом судових рішень у справі.

Керуючись ст. ст. 318, 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 07 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик