Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2621/17 Суддя-доповідач Поляков О.З.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Трофимової Д.А.

при секретарі Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку, за заявою ОСОБА_5, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_6. Після його смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 49,8 кв.м. Вона у встановлений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Крім неї спадкоємцями першої черги після смерті батька є ОСОБА_7, мати померлого, яка відмовилась від своєї частки у спадщині на її користь та дружина померлого ОСОБА_5

29 травня 2014 року державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6

У січні 2016 року ОСОБА_5 подала зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину житлового будинку, який згодом уточнила.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 09.06.2006 року по 17.02.2009 року вона перебувала в зареєстрованому шлюб з ОСОБА_6 Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати однією сім'єю.

08 квітня 2011 року вона із ОСОБА_6 вдруге зареєстрували шлюб. Зазначила, що у фактичних шлюбних відносинах вони перебували з січня 1999 року.

23 жовтня 1999 року ОСОБА_6 придбав АДРЕСА_1, на час придбання якого ОСОБА_6 формально перебував у іншому шлюбі.

Мировою угодою, затвердженою Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області право власності на спірний будинок було визнано за ОСОБА_6

Вважає, що після придбання будинку його вартість суттєво зросла за рахунок спільних та особисто її грошових затрат, вкладених у поліпшення будинку.

Так, за період з 2006 року та до часу смерті ОСОБА_6 було придбано будівельні матеріали, виконано монтажні та капітальні роботи спірного будинку

Враховуючи вищенаведене просила суд визнати АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнати за нею право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Крім того, в липні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання її та ОСОБА_6 однією сім'єю без шлюбу у період з лютого 2009 року по квітень 2011 року, посилаючись на те, що розірвання її шлюбу із ОСОБА_6 носило формальний характер та фактично вони з цього часу до повторної реєстрації шлюбу мешкали однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та мали ряд інших взаємних прав та обов'язків, що підтверджується як письмовими доказами, так і показаннями свідків.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2017 року первісний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Встановлено факт сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 року по квітень 2011 року.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у період з лютого 2009 року по квітень 2011 року.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити рішення суду, визнавши будинок АДРЕСА_1 в м. Запоріжжя об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в м. Запоріжжя; визнати за нею право власності на 1/6 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/6 частин будинку АДРЕСА_1 в м. Запоріжжя в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6. В іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, пояснення учасників процесу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,якщо визнає,що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи 7 серпня 2013 року помер ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 9 серпня 2013 р., актовий запис № 4333 від 9 серпня 2013 р.

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді будинку АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі, що належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1999 р., укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, що був посвідчений Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, № реєстру 2-2621 (том 1 арк. справи 14, 82). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 06.08.2003, виданого ОП ЗМБТІ, право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 6 серпня 2003 р. (том 1 арк. справи 15).

ОСОБА_6 на час смерті мешкав та був зареєстрований у вказаному будинку, що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС у Запорізькій області від 15 січня 2014 р. (том 1 арк. справи 72).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У встановлений законом строк до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори звернулись: мати спадкодавця ОСОБА_7, яка подала 19 січня 2014 р. та 23 травня 2014 р. заяви про відмову від прийняття спадщини на користь доньки померлого ОСОБА_3 (том 1 арк. справи 40, 46); донька спадкодавця ОСОБА_3 із заявою від 19 січня 2014 р. про прийняття спадщини (том 1 арк. справи 42); дружина спадкодавця ОСОБА_5із заявою від 8 лютого 2014 р. про прийняття спадщини (том 1 арк. справи 44).

Померлий ОСОБА_6 заповіту не залишив ,вказані особи є спадкоємцями першої черги за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Постановою державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольської К.К. від 29 травня 2014 р. за № 29.05.2014/1062/02-31 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із тим, що нотаріусу не було надано правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності на об'єкт нерухомого майна, потрібний для вчинення нотаріальної дії (том 1 арк. справи 50).

Відповідач ОСОБА_5 не заперечувалося право позивача на частку у спадщині, що залишилася після смерті батька ОСОБА_6 Разом з тим вважала , що будинок слід визнати спільною сумісною власністю подружжя, та, як наслідок, ОСОБА_5 просить визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку. Тому, на думку відповідача, спадщина має складатися з 1/2 частини будинку, що належала ОСОБА_6, яка має ділитися між спадкоємцями першої черги, а тому їй як спадкоємцю першої черги має належати 1/6 частина будинку, а ОСОБА_3 може претендувати на 2/6 частини спірного будинку.

За матеріалами справи ОСОБА_5 уперше зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 9 червня 2006 р., підтвердженням чого є копія свідоцтва про шлюб, виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 109 від 9 червня 2006 р. (том 1 арк. справи 83).

17 лютого 2009 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано, що випливає зі змісту свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 36 від 17 лютого 2009 р. (том 1 арк. справи 84).

8 квітня 2011 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знов зареєстрували шлюб, підтвердженням чого є свідоцтво про шлюб, видане 8 квітня 2011 р. Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 75 від 8 квітня 2011 р. - том 1 арк. справи 59, 85).

Вказані обставини також підтверджуються актовими записами про шлюб та розірвання шлюбу (том 1 арк. справи 150-152).

ОСОБА_5 у зустрічному позові зазначала , що у період між розірванням першого шлюбу та до укладання другого шлюбу із ОСОБА_6 вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, а тому просила встановити вказаний юридичний факт.

Стосовно вимог ОСОБА_5 про визнання будинку спільною сумісною власністю ,районний суд вірно встановив характер спірних правовідносин і обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку.

Спірний будинок було придбано ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 23 жовтня 1999 р. (том 1 арк. справи 14, 82), а право власності на будинок ОСОБА_6 зареєстрував 6 серпня 2003 р. (том 1 арк. справи 15).

Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 20 грудня 2005 р. у справі № 2п-1721/2005, яке набрало законної сили 30 грудня 2005 р., розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, що був зареєстрований між ними 12 травня 1979 р. (том 2 арк. справи 8).

Таким чином, спірний будинок був придбаний ОСОБА_6 у період його знаходження у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10

В подальшому даний будинок був предметом розгляду у справі про розподіл майна подружжя між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, що розглядалася Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу. Ухвалою вказаного суду від 20 квітня 2011 р. у справі № 2-3/11 (2-4/2010, 2-889/06, 2-57/07) було затверджено мирову угоду між сторонами, за якою за ОСОБА_6 визнається право власності згідно укладеної мирової угоди на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 арк. справи 110).

Районний суд вірно визначився ,що за життя ОСОБА_6 не зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок на підставі ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу, а тому при розгляді даної справи судом враховується правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу будинку від 23 жовтня 1999 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом зазначеної норми особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов, як істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7, із змінами, будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно із роз'ясненнями, що надані у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Судом зроблені вірні висновки відносно того, що надані позивачем за зустрічним позовом документи про придбання будівельних матеріалів не доводять самі по собі використання цих матеріалів саме з метою ремонту будинку АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі, внаслідок яких істотно збільшилась його вартість. Відомості про її доходи, про доходи ОСОБА_6, документи про продаж квартири та про позику також не підтверджують використання коштів безпосередньо на ремонт будинку, що призвело до істотного збільшення його вартості у спірний період.

Також правильно судом не врахована вартість будинку, зазначена у договорі купівлі-продажу від 23.10.1999 року 17 358 гривень, оскільки позивачем заявляється про істотне збільшення вартості будинку станом на 2006 рік.

По справі відсутні належні та допустимі докази , у розумінні ст..ст.58,59 ЦПК України що будинок істотно збільшився у вартості у період з 2006 року по 2013 рік.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 правового обґрунтування не містять, так як не доводять порушення прав позивачки ,передбачених ст.15 ЦК України і згідно до роз'яснення, яки надані у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 р. (зі змінами та доповненнями), вказаний заявником факт суд правомірно вважав за можливе встановити в межах розгляду даної справи позовного провадження, оскільки вимоги про встановлення факту, про який просить заявник, пов'язуються із наступним вирішенням спору про право, зокрема, про право власності та спадкове право.

На підставі вищенаведеного,судова колегія вважає,що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст.307,308,317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2017 року у цій справі - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: