Придніпровський районний суд м.Черкаси
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/10926/16-ц

Провадження 2/711/1608/17

07 червня 2017 року

Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючий суддя: Дунаєв С.О.

при секретарі Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання позивача про залишення позову без розгляду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, - в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_6, який помер 30.11.2015р..

В судовому засіданні позивачка заявила клопотання про залишення її позову без розгляду. Представник позивача - ОСОБА_7 - підтримав зазначене клопотання зауваживши, що наслідки вчинення такої процесуальної дії позивачці роз'яснені та зрозумілі.

Вирішуючи клопотання позивачки суд зауважує, що цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ст.11 Цивільно-процесуального кодексу України - ЦПК).

Пунктом пятим частини першої статті 207 ЦПК передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач подав відповідну заяву.

За таких обставин, позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, то суд зауважує наступне.

Оскільки позовна заява підлягає залишенню без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК, то відповідно до п.4 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» та ст.88 ЦПК, сплачений позивачем судовий збір поверненню та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягає.

Представник відповідача, керуючись ч.3 ст.89 ЦПК, заявив клопотання про відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу 6900грн (6400грн послуги адвоката ОСОБА_8 /а.с.70-75/, 500грн адвоката ОСОБА_9А.), та судового збору в розмірі 320грн, який сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 06.04.2017р.. В обґрунтування необхідності відшкодування даних витрат представник відповідача пояснила, що ці витрати понесені внаслідок необґрунтованих дій позивача, яка безпідставно ініціювала провадження по цивільній справі не маючи на це обєктивних причин, внаслідок чого відповідач змушений був звернутись за правовою допомогою.

Представник позивача заперечував проти клопотання представника відповідача.

Надаючи оцінку доводам представника відповідача суд виходить з наступного.

Частина третя статті 89 ЦПК передбачає, що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Аналіз зазначеної норми в контексті таких засад цивільного судочинства як справедливість (ст.1 ЦПК), повага до честі і гідності, рівність перед законом і судом (ст.5 ЦПК), свідчить що компенсації підлягають не всі понесені відповідачем судові витрати, а лише ті, які понесені ним вимушено і їх здійснення безпосередньо повязане із необґрунтованими діями позивача. З огляду на зазначене необхідно встановити чи є такі витрати виправданими та чи направлені вони на здійснення відповідачем дій, вчинених для усунення негативних наслідків від дій позивача.

В цьому контексті варто звернути увагу, що цивільно-процесуальний закон не розкриває змісту та ознак необґрунтованості дій позивача , а отже до таких правовідносин відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК необхідно застосовувати аналогію закону та права. Цивільне законодавство в Україні ґрунтується на засадах вільного волевиявлення (ст.1 Цивільного кодексу України далі ЦК) добросовісності, справедливості і розумності (п.6 ч.1 ст.3 ЦК).

Статтею 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав зазначених вимог суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Однією з гарантією правопорядку у державі є гарантування учасникам суспільних відносин права на судовий захист. Гарантія судового захисту передбачає наявність у кожної особи права на позов, яке складається з права на пред'явлення позову і права на його задоволення. Право на пред'явлення позову це право на звернення з вимогою до суду за захистом, право на порушення його діяльності по здійсненню правосуддя в цивільних справах. Право на задоволення позову це право на одержання захисту, право на позитивне вирішення справи. Реалізація права на пред'явлення позову залежить від обставин процесуально-правового характеру, а право на задоволення позову обумовлюється матеріально-правовими і процесуально-правовими обставинами.

В цьому контексті слід звернути увагу, що право на звернення до суду самостійно не спроможне гарантувати одержання захисту, якщо у позивача відсутнє суб'єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес чи відсутні обставини, які свідчать про їх порушення. Отже, право на пред'явлення позову це надана і забезпечена заінтересованим особам можливість звернутися до суду першої інстанції з вимогою про розгляд і вирішення цивільно-правового спору з метою захисту суб'єктивних майнових та особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

Правом на пред'явлення позову наділені всі громадяни, підприємства, установи, організації (ст.3 ЦПК). Усі вони можуть звернутися до суду з позовом на захист свого суб'єктивного права або охоронюваного законом інтересу. Саме по собі предявлення позову не є необґрунтованою дією, оскільки є способом реалізації особою її права на судовий захист, тобто права на розгляд спірної ситуації справедливим і безстороннім судом. Саме тому предявлення позову не можна вважати необґрунтованою дією, що і розяснено у п.38 постанови пленуму ВССУ від 17.10.2014р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

У свою чергу право на правову допомогу є також складовим елементом права на судовий захист, оскільки передбачає можливість кожної особи використовувати належну, високоякісну правову допомогу для реалізації своїх процесуальних прав та обовязків і належного обґрунтування правомірності своєї поведінки перед судом. Натомість користування таким правом також не має містити ознак зловживання ним, зокрема, використання правових послуг по занадто високим цінам їх вартості. Не дивлячись на те, що право вибору захисника належить конкретній особі, закон передбачає граничні межі відшкодування вартості таких послуг, що свідчить про врегулювання на законодавчому рівні обмеження розміру витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню за наслідками розгляду судових справ, з метою забезпечення дотримання засад справедливості (ч.2 ст.84 ЦПК, Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»). До того ж закон гарантує кожній особі право на правову допомогу і передбачає можливість отримання як платної так і безоплатної правової допомоги (ст.59 Конституції України, Закон України «Про безоплатну правову допомогу»).

Надаючи оцінку доводам сторони відповідача щодо понесених судових витрат суд бере до уваги, що підставою звернення позивачки до суду з позовом стала неможливість отримання нею спадщини, оскільки нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів.

Під час судового розгляду на стадії надання сторонами пояснень сторони з'ясували, що оригінали таких документів перебувають у відповідача і він не заперечував надати їх позивачу, оскільки йому не було відомо що у позивача є така потреба, у звязку з чим в судовому засіданні було оголошено перерву для надання сторонам можливості врегулювання спору в добровільному порядку. В подальшому позивачем подано заяву про залишення позову без розгляду. На теперішній час сторони не заперечують тих обставин, що спірні інтереси врегульовані в добровільному порядку і не зумовлюють необхідності втручання суду у їх вирішення.

За таких обставин доводи представника відповідача про безпідставне предявлення позивачем позову є необґрунтованими.

Судом встановлено, що правова допомога, що була надану відповідачу, являла собою ознайомлення адвоката з матеріалами справи, підготовка письмових заперечень та участь в судових засіданнях. Всі ці дії обумовлені правом сторони на отримання правової допомоги, а не процесуальним обовязком. Ніяких витрат та процесуальних дій, повязаних з виконанням відповідачем своїх процесуальних обовязків (збирання доказів на спростування вимог та доводів позивача, вчинення інших дій для забезпечення повноти та обєктивності встановлення судом обставин спірних правовідносин), обумовлених перебуванням в суді на розгляді цивільної справи, ним вчинено не було.

Таким чином, сам по собі факт використання відповідачем оплатної правової допомоги являє собою не вимушену дію, а є його волевиявленням і з огляду на обставини даної конкретної справи не обумовлений необґрунтованими діями позивача, а тому відповідно до засад добросовісності, справедливості і розумності, понесені ним витрати на правову допомогу під час розгляду справи (в розмірі 6400грн) не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Не підлягає відшкодуванню з рахунок позивача і витрати, понесені відповідачем у зв'язку із залученням до участі у справі іншого представника адвоката ОСОБА_9 для повторного розгляду заяви позивача про залишення позову без розгляду, оскільки такі дії відповідача також необумовлені процесуальною поведінкою позивача. Небажання відповідача самостійно зявитись у судове засідання для розгляду цього питання є виключно його особистим волевиявленням, а не процесуальним обовязком. До того ж повторний розгляд цього питання відбувся з ініціативи самого відповідача, а не внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Так само не підлягають відшкодуванню і витрати відповідача, повязані із сплатою судового збору за оскарження в апеляційному порядку ухвали суду від 06.04.2017р., оскільки такі витрати також не обумовлені діями позивача.

За таких обставин вимога сторони відповідача про компенсацію понесених відповідачем судових витрат не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 88, п.5 ч.1 ст.207, 208, 210 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно залишити без розгляду.

Розяснити позивачеві, що особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Понесені сторонами судові витрати не відшкодовувати.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з моменту отримання копії ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: ОСОБА_10