У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Григоренко М.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: осіб, які беруть участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,: ОСОБА_2; про припинення договору поруки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк" або банк), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,: ОСОБА_2; про припинення договору поруки.

На рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про незастосування судом норми ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вважав помилковим висновок суду про те, що перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя розпочався 9 жовтня 2015 року. Останній платіж за кредитним договором здійснений в лютому 2015 році. Прострочення платежів за кредитним договором виникло в березні 2015 році. Отже, саме з цього моменту у банку виникло право на пред'явлення позову. Кредитор мав право пред'явити вимогу про стягнення коштів до нього як до поручителя до 21 вересня 2011 року. Позовна заява подана більше, ніж через шість місяців з моменту виникнення заборгованості - в грудні 2015 році. Жодних письмових вимог про добровільне погашення боргу він не отримував, тоді як їх отримав лише позичальник. Тому порука є припиненою, а позивач не мав права на стягнення коштів з поручителя.

На його думку, безпідставним є твердження суду про те, що наявність рішення суду в справі за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зміненим рішенням Апеляційного суду Рівненської області, не дає підстав застосувати норми ч.4 ст. 559 ЦПК України. Оскільки при розгляді даної справи питання про припинення договору поруки не перевірялось, тому і не підлягають застосуванню положення ст. 61 ЦПК України.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким позов задовольнити.

У запереченнях на апеляційну скаргу банк, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим. просить залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності правових підстав для припинення поруки, оскільки кредитором не пропущено шестимісячний строк з дня зміни строку виконання основного зобов'язання для пред'явлення позову до поручителя про дострокове стягнення кредитної заборгованості, а також рішенням суду, що набрало законної сили, вже встановлено факти та правовідносини, які позивач намагається повторно з'ясувати.

Матеріалами справи встановлено, що 3 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком "УкрСиббанк" (далі - АКІБ "УкрСиббанк" або банк, а після зміни найменування - ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (про застосування ануїтетної схеми погашення), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 54 400 доларів США з кінцевим терміном повернення до 2 лютого 2017 року, в порядку і на умовах, що визначені договором (а.с.13-16 ).

3 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 215162, відповідно до якого поручитель взяв на себе зобов'язання солідарно з позичальником відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань, що виникли з кредитного договору (а. с.8-8, зв). За умовами п. 3.1. договору поруки він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника (а.с. 8). Згідно із п. 5.5. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів в порядку, визначеному розділом 12 цього договору.

Сторони кредитного договору погодили, що у випадку настання обставин, визначених, в т.ч. і у п. 5.5. кредитного договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати отримання вказаного повідомлення (вимоги) від банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги), при цьому, у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) протягом 40 днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день, рахуючи з дати направлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту від банку (пункт 12.1. кредитного договору).

Відповідно до п. 2.2. договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором, кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги.

З огляду на порушення позичальником умов кредитного договору письмовою вимогою від 2 вересня 2015 року ПАТ "УкрСиббанк" повідомив позичальника та поручителів про те, що у разі неусунення порушень умов кредитного договору, банк у відповідності до умов кредитного договору застосує право на дострокове повернення кредиту та плати за нього на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Вимоги, що були направлені позичальнику та поручителям, в т.ч. і ОСОБА_1, отримано адресатами 7 вересня 2015 року, на що вказують повідомлення про вручення поштових рекомендованих відправлень. У строк, встановлений у вимозі, порушення умов договору позичальник та поручителі не усунули.

Через невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором банк 4 грудня 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені.

Судом правильно взято до уваги умови кредитного договору, які свідчать, що строк виконання позичальником умов кредитного договору щодо повного повернення отриманих кредитних коштів на виконання інших зобов'язань настав 8 жовтня 2015 року, тобто на 31 день з дня отримання вимоги позичальником.

Отже, перебіг шестимісячного строку для пред'явлення банком вимог до поручителя розпочався 9 жовтня 2015 року та закінчився 9 квітня 2016 року. Як належно встановлено судом, банк звернувся до суду з позовом про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені як до позичальника, так і до поручителів саме під час шестимісячного строку.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Договором поруки, укладеним між сторонами, не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання.

У разі, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України у своїх постановах від 11.11.2015 року у справі №6-2056цс15, від 21.01.2015 року у справі №6-190цс14 та від 06.07.2015 року у справі №6-616цс15.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Повно і правильно встановивши обставини справи та з'ясувавши, що норми матеріального права, на застосуванні яких при вирішенні спірних правовідносин наполягав позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення договору поруки.

Крім того, судом правильно встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року у справі за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені стягнуто солідарно на користь банку з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 0 від 3 липня 2008 року у розмірі 54 010,78 доларів США та 35 993,86 гривень пені.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 7 червня 2016 року зазначене рішення суду змінено в частині стягнення пені та зменшено її розмір до 10 000 гривень. В решті рішення залишено без змін.

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 6 липня 2016 року у справі №6-1199цс16, вказує, що відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч. 2 ст. 223 ЦПК України). Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України немає.

Доводи апеляційної скарги про хибне незастосування положень ч. 4 ст. 559 до спірних відносин між сторонами на увагу колегії суддів не заслуговують і спростовуються правильністю наведених висновків суду.

Не можна погодитися і з тлумаченням позивачем обставин справи з вигодою для власних інтересів, оскільки матеріали справи свідчать про протилежне.

Безпідставними колегія суддів вважає і твердження автора скарги про те, що існування рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року у справі за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені жодним чином не впливає на вирішення спірних прав та обов'язків. Оскільки висновки про обов'язковість урахування встановлених фактів та правовідносин у даному рішенні перегляду під час вирішення іншої справи не підлягають, тому посилання апеляційної скарги, які суперечать цьому, не можуть бути задоволеними.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а тому колегія суддів з ними погодитися не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 30 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: