Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Харківській області про стягнення коштів та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») в особі регіональної філії «Південна залізниця» вартість автомобіля «ЗАЗ Сенс ТГ698К-20» у розмірі 143 тис. грн, виробничі витрати з переобладнання автомобіля «ЗАЗ Сенс TF693K-20» на «ЗАЗ Сенс TF698K-L1» у розмірі 5 239,06 грн, зобов'язати ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» здійснити перерахунок грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля за 2014 рік та стягнути недоплачену частину компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля за 2014 рік у сумі 66 грн 78 грн, зобов'язати ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» проводити йому перерахунок грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля у розмірі 22 % прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, при кожному збільшенні прожиткового мінімуму, починаючи з 01 січня 2015 року, зобов'язати ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» виплачувати грошову компенсацію на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля рівними частинами двічі на рік - у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є інвалідом другої групи з втратою професійної працездатності 100 % безстроково. Причиною каліцтва стала травма, отримана ним з вини Куп'янської дирекції залізничних перевезень, яка на даний час є підрозділом державного підприємства «Південна залізниця» (далі - ДП «Південна залізниця»), як джерела підвищеної небезпеки. Внаслідок травми йому було ампутовано праве стегно та визнано інвалідом. Наявність завданої шкоди встановлена на підставі судових рішень, ухвалених із 1980 року. На підставі рішень Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2003 року та 23 вересня 2003 року ним 13 січня 2004 року було отримано автомобіль. Відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, наступний автомобіль можна отримати за наявності умови експлуатації не менше 10 років попереднього автомобіля. Оскільки на даний час сплинули 10 років із дня отримання ним першого автомобіля та він має висновок медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) із визначення медичних показників для забезпечення інвалідів автомобілями, він звернувся до ДП «Південна, залізниця» з заявою про оплату витрат, пов'язаних із отриманням та підготовкою до експлуатації автомобіля «ЗАЗ Сенс» із ручним керуванням на дві руки та одну ногу виробництва Запорізького автомобільного заводу. Листом від 03 лютого 2014 року ДП «Південна залізниця» йому було відмовлено в оплаті відповідних витрат.

Посилаючись на наведені вище обставини, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 9 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ДП «Південна залізниця» витрати на оплату спеціального транспортного засобу, а саме:

- вартість автомобіля «ЗАЗ Ceнс TF698K-20» у розмірі 189 тис. грн. шляхом перерахування коштів виконавцю товариству з обмеженою відповідальністю «Запоріжжя-Авто» (далі - ТОВ «Запоріжжя-Авто»)на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у публічному акціонерному товаристві «Промінвестбанк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») у м. Запоріжжі, МФО 300012, , із зазначенням виду платежу «оплата за автомобіль для ОСОБА_3»;

- виробничі витрати з переобладнання автомобіля «ЗАЗ Сенс TF698K-20» на «ЗАЗ Сенс TF698K-L1» (автомобіль із ручним керуванням на дві руки і одну ногу) у розмірі 3 579 грн 52 коп. шляхом перерахування коштів виконавцю публічному акціонерному товариству «Запорізький автомобілебудівельний завод» на поточний рахунок № НОМЕР_2 у публічному акціонерному товаристві «Перший Український Міжнародний Банк» м. Київ, МФО 334851, ОКПО 25480917, із зазначенням виду платежу «оплата за переобладнання автомобіля для ОСОБА_3». Зобов'язано ДП «Південна залізниця» здійснити перерахунок ОСОБА_3 грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля за 2014 рік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228» та стягнуто на користь ОСОБА_3 недоплачену частину компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля за 2014 рік у сумі 66 грн 78 коп. Зобов'язано ДП «Південна залізниця» проводити ОСОБА_3 перерахунок грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля у розмірі 22 % прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, при кожному збільшенні прожиткового мінімуму, починаючи з 01 січня 2015 року. Зобов'язано ДП «Південна залізниця» виплачувати ОСОБА_3 грошову компенсацію на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля рівними частинами двічі на рік - у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228, з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» витрати на оплату спеціального транспортного засобу, а саме: вартість автомобіля «ЗАЗ Сенс TF698K-20» у розмірі 143 тис. грн шляхом перерахування коштів виконавцю ТОВ «Запоріжжя-Авто» із зазначенням виду платежу: «оплата за автомобіль ОСОБА_3»; виробничі витрати з переобладнання автомобіля «ЗАЗ Сенс TF698K-20» на «ЗАЗ Сенс TF698K-L1» (автомобіль із ручним керуванням на дві руки і одну ногу) у розмірі 5 239 грн 06 коп., шляхом перерахування коштів виконавцю ПАТ «Запорізький автомобілебудівельний завод» із зазначенням виду платежу: «оплата за переобладнання автомобіля для ОСОБА_3»; зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» здійснити перерахунок ОСОБА_3 грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля за 2014 рік відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228» та стягнути на користь ОСОБА_3 недоплачену частину компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля за 2014 рік у сумі 66 грн 78 коп.; зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» проводити ОСОБА_3 перерахунок грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля у розмірі 22 % прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, при кожному збільшенні прожиткового мінімуму, починаючи з 01 січня 2015 року; зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» виплачувати ОСОБА_3 грошову компенсацію на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля рівними частинами двічі на рік - у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року, згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228, з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що вину відповідача у завданні позивачу каліцтва встановлено рішенням народного суду Комінтернівського району м. Харкова від 31 березня 1980 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Куп'янського відділення Південної залізниці про відшкодування збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки. Цим же судовим рішенням стягнуто з Куп'янського відділення Південної залізниці на користь позивача ОСОБА_3 1 030 рублів на придбання транспортного засобу (а. с. 8).

31 жовтня 1976 року позивачу було встановлено другу групу інвалідності зі 100 % втратою професійної працездатності безстроково, про що свідчить довідка серії 58III № 084754 (а. с. 7).

Згідно з довідкою МСЕК від 09 жовтня 2013 року серії 10 AAA № 014779 із визначення медичних показників для забезпечення інвалідів автомобілями позивач приданий до керування на дві руки та одну ногу в окулярах зі щорічним переосвідченням, переогляд - безстроково (а. с. 9).

Відповідно до вищезазначеної довідки МСЕК про групу та причину інвалідності позивач є особою, інвалідність якої пов'язана з трудовим каліцтвом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова 14 лютого 2003 року стягнуто з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_3 144 грн 25 коп. одноразово на відшкодування шкоди за період із 01 липня 2002 року до 01 грудня 2002 року, 146 грн 85 коп. щомісячно на відшкодування шкоди, проводячи перерахунок при збільшенні розміру мінімальної заробітної плати, тарифної ставки, розміру пенсії, 511 грн 75 коп. одноразово на побутовий догляд за період із 01 квітня 2001 року до 01 грудня 2002 року, 41 грн 25 коп. щомісячно на побутовий догляд за період із 01 грудня 2002 року, до внесення змін у законодавство, 15 190 грн одноразово на відшкодування вартості автомобіля «Таврія-110270». Зобов'язано ДП «Південна залізниця» відшкодовувати позивачу витрати на паливо, ремонт, технічне обслуговування автомобіля.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, пославшись на те, що інвалідність позивача пов'язана з трудовим каліцтвом, останній не перебував на обліку у робочих органах Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонд не прийняв від ОСОБА_3 документи про взяття його на облік із тих причин, що травму він отримав внаслідок дій джерела підвищеної небезпеки, дійшов висновку про те, що саме ДП «Південна залізниця»,як володілець джерела підвищеної небезпеки, повинна відшкодувати позивачу вищезазначені витрати. При цьому, суд застосував до даних правовідносин норми ст. ст. 1187, 1195, 1202 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Статтею 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 06 жовтня 2005 року передбачений загальний порядок забезпечення інвалідів засобами реабілітації, у тому числі й автомобілями.

До 06 жовтня 2005 року діяла постанова Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1997 № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 15 березня 1999 року № 395, від 09 грудня 1999 року № 2234, від 07 лютого 2001 року № 128, від 21 червня 2001 року № 680, від 04 червня 2003 року № 866) відповідно до п. 25 якої було передбачено, що інвалідам, внаслідок каліцтва від джерел підвищеної небезпеки, автомобілі видавались за рішенням суду за рахунок підприємств, установ, організацій, із вини яких заподіяно каліцтво.

19 липня 2006 року Кабінетом Міністрів України, на виконання ст. 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», прийнято постанову № 999 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями», якою визначено механізм забезпечення інвалідів легковими автомобілями, органи, на які покладається обов'язок із такого забезпечення, умови, необхідність яких надає право інвалідам на забезпечення автомобілями, а також фінансування таких витрат.

Відповідно до п. 2 цього Порядку забезпечення автомобілями інвалідів за місцем реєстрації здійснюється Міністерством соціальної політики Автономної Республіки Крим, відповідними структурними підрозділами обласних, Київської та Севастопольської міських державних дміністрацій або Управліннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та м. Севастополі.

Вказаний вище Порядок стосується всіх інвалідів, а в залежності від причини інвалідності - визначаються джерела фінансування витрат.

Скасовуючи попередні судові рішення та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції в ухвалі від 07 жовтня 2015 року вказував на те, що чинним на час виникнення спірних правовідносин Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України постанови № 999 від 19 липня 2006 року, не було передбачено покладення обов'язку з оплати вартості автомобіля інвалідам внаслідок каліцтва від джерел підвищеної небезпеки, на винного володільця такого джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 14 червня 2012 року «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» наголошено, що висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, всупереч зазначеним нормам закону, висновків і мотивів, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року, не врахував, пославшись на положення ст. 1202 ЦК України, не звернув увагу на те, що питання механізму забезпечення інвалідів спеціальними автомобілями передбачено Законом України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», та повторно дійшов помилкового висновку про те, що саме на ДП «Південна залізниця» (ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця») як володільця джерела підвищеної небезпеки повинно бути покладено обов'язок із відшкодування витрат на оплату спеціального транспортного засобу, витрат на переобладнання автомобіля, грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля, зобов'язання здійснити перерахунок грошової компенсації.

При цьому, суд не звернув увагу і на те, що в залежності від причини інвалідності визначається джерело фінансування витрат.

Наведене вище свідчить про те, що апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності та передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик