УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Висоцької В.С., Ткачука О.С.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл на багаторазовий перетин державного кордону при виїзді за межі України неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 кожного року на період 120 днів на рік до досягнення ОСОБА_6 шістнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 року включно з обов'язковим поверненням дитини до України. Також позивач просила надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу та інших документів на неповнолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за межі України без згоди батька.

Позов мотивовано тим, що з 6 жовтня 2001 року позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 листопада 2013 року. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після припинення шлюбних стосунків, проживає разом з позивачем.

Починаючи з 5 вересня 2015 року відповідач не надає згоди на виїзд їх дочки за межі України, що шкодить нормальному духовному та фізичному розвитку дитини, перешкоджає її відпочинку.

У лютому 2016 року позивач подала заяву про зміну предмета позову і просила надати дозвіл на багаторазовий перетин державного кордону при виїзді за межі України до Королівства Данія, Королівства Бельгія, Королівства Нідерландів, Республіки Білорусь, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Сполучених Штатів Америки, Канади, Республіки Ісландія, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Французької Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Австрійської Республіки, Швейцарської Конфедерації, Королівства Норвегія, Республіки Польща, Чеської Республіки. Угорської Республіки, Словацької Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки, Республіки Естонія, Грецької Республіки, Республіки Хорватія, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Об'єднаних Арабських Еміратів, Японії, Королівства Таїланд, Республіки Індонезія, Малайзії, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Мальдівської Республіки, Республіки Сейшельські Острови, Федеративної Республіки Бразилія, Аргентинської Республіки неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, кожного року на період 120 (сто двадцять) днів на рік до досягнення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, шістнадцятирічного віку, тобто з моменту набрання рішення суду законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_4 року включно, з обов'язковим поверненням дитини до України.

Також позивач просила встановити надання дозволу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на оформлення проїзного документу та інших документів на неповнолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею шістнадцятирічного віку, тобто з моменту набрання рішення суду законної сили до ІНФОРМАЦІЯ_4 року включно для виїзду за межі України до Королівства Данія, Королівства Бельгія, Королівства Нідерландів, Республіки Білорусь, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Сполучених Штатів Америки, Канади, Республіки Ісландія, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Французької Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Австрійської Республіки, Швейцарської Конфедерації, Королівство Норвегія, Республіки Польща, Чеської Республіки, Угорської Республіки, Словацької Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки, Республіки Естонія, Грецької Республіки, Республіки Хорватія. Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Об'єднаних Арабських Еміратів, Японії, Королівство Таїланд, Республіки Індонезія, Малайзії, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Мальдівської Республіки, Республіки Сейшельські Острови, Федеративної Республіки Бразилія, Аргентинської Республіки без згоди батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, у зв'язку із чим, обґрунтовано скасував ухвалене місцевим судом рішення та вирішив спір по суті.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу батьків проживає разом із матір'ю.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини до 36 країн без визначення конкретного строку та періоду такого виїзду, без визначення його початку й закінчення, а також без зазначення мети виїзду.

Задовольняючи позов вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд неповнолітньої дочки сторін за межі України без згоди батька відповідає інтересам дитини і буде сприяти її оздоровленню, розвитку й вихованню.

Перевіряючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку на предмет законності і обґрунтованості, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку фактичним обставинам справи та правильно виходив з того, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги на підставі Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», не врахував, що його норми передбачають можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди у будь-які країни без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та без урахування вимог ст. 141 Сімейного кодексу України, яка визначає рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини

Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно частини другої статті 4 Закону України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

З урахуванням змісту вказаних статей, апеляційний суд правильно виходив з того, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

В даному випадку, позивач звертаючись до суду з даним позовом ставила питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини до 36 країн без визначення конкретного строку та періоду такого виїзду, без визначення його початку й закінчення, а також без зазначення мети виїзду, що не узгоджується з вищевказаними нормами матеріального права.

Задоволення таких вимог та надання такого дозволу позивачу позбавляють можливості відповідача бути обізнаним про виїзд його дочки за межі України і про строк та мету поїздки.

Крім вищезазначеного, апеляційний суд, при вирішенні даного позову правильно застосував загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права, та обґрунтовано звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від надання дозволу на виїзд неповнолітньої дочки за межі України до пред'явлення даного позову до суду, а також звернення позивача до відповідача з даного приводу. Не надано позивачем суду доказів і на підтвердження її посилань на те, що відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчене клопотання про оформлення проїзного документа дитини.

Встановивши вказані обставини та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам на підтвердження цих обставин, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених у цій справі позовних вимог.

При вирішенні даної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
В.С. Висоцька
О.С. Ткачук