Номер провадження: 22-ц/785/1168/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Холдінгова компанія «Мікрон», приватне підприємство «ЖКГ», ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права на вселення, виселення, вселення,за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Холдінгова компанія «Мікрон» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, просив визнати незаконним та скасувати рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» від 02 вересня 2004 року, протокол №241, в частині скасування спільного рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сімї ОСОБА_5 кімнати №93 у гуртожитку по вул. Тираспольске шосе 21 в м. Одесі, та виділення цієї кімнати ОСОБА_4; виселити ОСОБА_4 разом з усіма членами його сімї з кімнати №3 квартири АДРЕСА_1 (колишня кімната №93 гуртожитку); визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 права на вселення в кімнату №3 квартири АДРЕСА_2 (колишня кімната №93 гуртожитку); вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в кімнату №3 квартири АДРЕСА_2 (колишня кімната №93 гуртожитку).

Позов мотивовано тим, що 07.09.2002 року відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку №44, серії «Ж», його матір ОСОБА_5, будучи матірю - одиначкою, була поселена в гуртожиток, як працівник ВАТ «Науково-дослідного інституту спеціальних способів лиття».

Зазначений ордер був виданий на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» від 17.09.2002 року за №45 та надавав ОСОБА_5 право на зайняття сімєю складом з двох осіб (ОСОБА_5 та ОСОБА_3М.) житлової площі в гуртожитку по вул. Тираспольське шосе №21, кімната №93, площею 17,2 кв.м (нині кімната №3 квартири АДРЕСА_1).

У 2002 році, у звязку із скороченням штату працівників матір позивача - ОСОБА_5 було звільнено, в звязку з чим, в 2003 році вона змушена була на певний термін виїхати на заробітки до Італії.

В звязку з тим, що на час тимчасового виїзду ОСОБА_5 за кордон позивач був неповнолітнім, то згідно рішення Виконкому Роздільнянської міської ради ОСОБА_6 стала опікуном позивача, в звязку з чим, тимчасовим місцем проживання позивача було визначено кв.№16 в будинку №34 по вул. Леніна в м. Роздільна Одеської області.

Проте, кожні вихідні позивач з тіткою ОСОБА_6 приїжджали до м. Одеси, прибирали в кімнаті, а також сплачували комунальні послуги.

У вересні 2004 року ОСОБА_3 самостійно поїхав на квартиру і не зміг її відкрити власними ключами, оскільки в дверях були замінені замки, а в квартирі проживали сторонні люди.

Як йому згодом стало відомо, належну його матері кімнату було перейменовано в квартиру №35 кімната №3, яку було передано родині відповідача - ОСОБА_4, на теперішній час квартира має №30.

Підставою для передачі кімнати ОСОБА_4 стало рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» від 02 вересня 2004 року, протокол №241, яким було скасоване спільне рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сімї ОСОБА_5 кімнати №93 у гуртожитку по вул. Тираспольске шоссе 21 в м. Одесі, та погоджено виділення цієї кімнати ОСОБА_7

Не погоджуючись з таким рішенням правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон», тітка позивача, як законний опікун, звернулася до суду із позовом до ТОВ «ХК «Мікрон»», ОСОБА_7 про продовження терміну збереження житла, скасування рішення, виселення і вселення.

Під час розгляду цивільної справи з боку представника ТОВ «ХК»Мікрон»» та ПП «ЖКГ» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення по суті іншої справи до розгляду Одеським апеляційним господарським судом Одеської області апеляційної скарги ТОВ «ХК Мікрон»» на рішення Господарського суду Одеської області від 05 серпня 2009 року по справі №15/83-09-2991 за позовом ТОВ «ХК «Мікрон» до Фонду державного майна України, Міністерства промислової політики України про визнання права власності, треті особи ПП «ЖКГ», ВАТ «НДІССЛ».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26 листопада 2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено, рішення набрало законної сили 11 березня 2014 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2015 року по цивільній справі №1519/2-2313/11 було відновлено провадження.

04.06.2015 року ОСОБА_6 надала до суду заяву в якій просила суд залишити без розгляду позовні вимоги в рамках цивільної справи №1519/2-2313/11 з тих підстав, що на час поновлення провадження по справі ОСОБА_3 набув повної цивільної дієздатності так як став повнолітнім, в звязку з чим має особисто звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Посилаючись на те, що його права та інтереси порушенні незаконними рішеннями, позивач просив задовольнити його самостійні позовні вимоги.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» від 02 вересня 2004 року, протокол №241, в частині скасування спільного рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сімї ОСОБА_5 кімнати №93 у гуртожитку по вул .Тираспольске шосе 21 в м. Одесі, та виділення цієї кімнати ОСОБА_7

Виселено ОСОБА_7 разом з усіма членами його сімї з кімнати №3 квартири АДРЕСА_1 (колишня кімната №93 гуртожитку).

Визнано за ОСОБА_3 право на вселення в кімнату №3 квартири АДРЕСА_2 (колишня кімната №93 гуртожитку).

Вселено ОСОБА_3 в кімнату №3 квартири АДРЕСА_2 (колишня кімната №93 гуртожитку). Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку товариства з обмеженою відповідальністю «Холдінгова компанія «Мікрон».

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт повторно в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку №44, серії «Ж», виданого 07.09.2002 року матір позивача - ОСОБА_5, була поселена в гуртожитку в період роботи у ВАТ «Науково-дослідний інститут спеціальних способів лиття» з правом зайняття з сімєю з двох осіб житлової площі в гуртожитку по Тираспольському шосе, 21, кімната № 93, розміром 17,2 кв.м. Зазначений ордер виданий на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» від 17 вересня 2002 року №45.

Згідно із листом адміністрації ВАТ «Науково-дослідний інститут спеціальних способів лиття» від 05 січня 2006 року № 05 зазначена квартира фактично належала цьому інститутові, її було виділено ОСОБА_5 за додатковою угодою №5 з ВАТ «Мікрон».

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Роздільнянської міської ради від 19.01.2005 року ОСОБА_5 - мати позивача, виїхала на заробітки у м. Сибарі, Італія, в звязку з чим, ОСОБА_6, стала опікуном ОСОБА_3, місцем проживання якого визнано місце проживання опікуна: АДРЕСА_3.

Рішенням правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» від 02 вересня 2004 року, протокол №241, було скасоване спільне рішення правління та профспілкового комітету ВАТ «Мікрон» №45 від 17 вересня 2002 року про виділення сімї ОСОБА_5 кімнату №93 у гуртожитку по вул. Тираспольске шоссе 21 в м. Одесі, та погоджено виділення цієї кімнати ОСОБА_4

19 січня 2005 року рішенням виконкому Роздільнянської міської ради над неповнолітнім ОСОБА_8 встановлено опіку, ОСОБА_6 призначено його опікуном та визначено його місце проживання за місцем проживання опікуна в АДРЕСА_4.

Таким чином неповнолітній проживав із своїм опікуном, тому він не може вважатися таким, що втратив право на користування спірним житлом, оскільки має право повернутись до неї з досягненням повноліття.

В матеріалах справи є акт від 13.10.2004року, з якого вбачається, що у спірній кімнаті №3 квартири 35 в будинку по вул. Тираспольське шосе, 21 в м. Одесі (колишня кімната №93 гуртожитку) знаходилися особисті речі та предмети побуту ОСОБА_5 й її неповнолітнього сина.

ОСОБА_5, хоча і не проживала тимчасово у спірному приміщенні, не може вважатися такою, яка виселилась з нього, також таким, що вибув зі спірного житлового приміщення неповнолітній ОСОБА_3, який проживав за місцем проживання свого опікуна, як це передбачено ст. 29 ЦК України, за якою місцем проживання неповнолітньої фізичної особи є місце проживання її опікуна.

Отже, ВАТ «Мікрон» самочинно провів виселення неповнолітнього ОСОБА_3 з відповідної житлової площі, а також разом із відповідачем ОСОБА_7 без достатньої правової підстави здійснив вселення останнього, не у вільну кімнату, а на житлову площу, стосовно якої не можуть вважатися припиненими права позивача.

Згідно п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою ОСОБА_7 Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, організація видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

За змістом абзацу 2 п. 3 ч. 3 ст. 1 ЖК УРСР чинним законодавством не заборонено передавати житлове приміщення, в якому не залишилось членів сімї дитини, втім його може передано тимчасово за договором оренди іншій особі до досягнення нею повноліття.

Таким чином, всупереч твердженню апеляційної скарги, відповідачами порушено житлові права неповнолітньої особи, яка тимчасово вибула з місця проживання до місця проживання (перебування) в опікуна, це стосується й підстави вселення ОСОБА_7 в спірну житлову кімнату, й порядку, й заборони законодавством ВАТ «Мікрон» здійснювати розподіл подібного житла іншим особам.

Судом також встановлено, що у відповідності до акту прийому-передачі від 20 вересня 2007 року приміщення гуртожитку по вул. Тираспольське шосе, 21 в м. Одесі ТОВ ХК «Мікрон» передано ПП «ЖКГ». Корпоративні права стосовно ПП «ЖКГ» продано за договором купівлі-продажу корпоративних прав засновника (учасника) від 01 червня 2005 року мешканцям цього будинку гуртожитку. Ці обставини не змінюють статус будівлі як гуртожитку, а тим більш не можуть бути підставами для припинення або скасування житлових прав неповнолітнього ОСОБА_3

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Холдінгова компанія «Мікрон» відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_9