АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2535/17 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1752/К/17 суддя Вікторович Н.Ю.
Категорія - 48 ( ІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

05 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Борщ А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 16 червня 2017 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 16 червня 2017 року задоволено заяву позивача ОСОБА_4 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та накладено арешт на автомобіль марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_1, 2014 року випуску, кузов №JТМDAEV30D045031, із забороною його експлуатації, який знаходиться у користуванні ОСОБА_2

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Так, судом не було зясовано чи може бути право власності на даний автомобіль предметом розгляду зазначеного спору, адже спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 27 травня 2014 року, а рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу у справі №210/2749/14-ц було встановлено, що сторони не підтримують спільне життя з 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом накладення арешт на автомобіль марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_1, 2014 року випуску, кузов №JТМDAEV30D045031, із забороною його експлуатації, суд першої інстанції виходив із того, що не вжиття такого засобу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання у майбутнього рішення суду.

Проте, повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в даному випадку погодитися не може, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Статтею 151 ЦПК України передбачено, що за заявою осіб, які беруть участь у справі, суд може вжити заходи забезпечення позову.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому, відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов'язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Як роз'яснено в п.п. 4, 7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності звязку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у звязку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

При цьому, в пунктах третьому та четвертому вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року судам розяснено, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2017 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та просив суд: визнати автомобіль марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_1, 2014 року випуску, кузов №JТМDAEV30D045031, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, виділити цей автомобіль ОСОБА_2 та стягнути з неї на користь позивача 368 340,00 грн. в рахунок грошової компенсації вартості ? частини спірного автомобіля (а.с. 28-29, 30).

Таким чином, між сторонами виник майновий спір, предметом якого є автомобіль марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_1, 2014 року випуску, кузов №JТМDAEV30D045031,який належить на праві власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд першої інстанції, вірно встановив, що між сторонами виник майновий спір та спірне майно належить відповідачеві, застосував спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищезазначене майно.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо неврахування судом першої інстанції того, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу, не заслуговують на увагу, оскільки, на час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд не розглядає спір по суті та оцінку позовним вимогам не надає.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що спірне рухоме майно не може бути предметом даного спору та належить на праві власності виключно відповідачу ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки сам факт звернення позивача до суду з даним позовом свідчить про наявність спору щодо цього майна та питання обґрунтованості заявлених вимог вирішується судом при ухваленні рішення по суті спору.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо обрання додатково такого виду забезпечення позову, як заборона експлуатації рухомого спірного майна, оскільки цим було порушено права відповідача на вільне користування належним їй на праві приватної власності рухомим майном та використання цього майно у повсякденному житті, згідно його призначення.

Також, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірне рухоме майно є неподільним та позивачем заявлені позовні вимоги лише щодо визнання автомобіля марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_1, 2014 року випуску, кузов №JТМDAEV30D045031, спільною сумісною власністю подружжя із виділенням цього автомобіля ОСОБА_2 та стягненням з неї на користь позивача 368 340,00 грн. в рахунок грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Натомість, суд першої інстанції, позбавляючи відповідача права експлуатації спірного автомобіля порушив права відповідача ОСОБА_2, як власника цього майна, та не врахував, що позивачем ОСОБА_6 навіть не заявляються позовні вимоги щодо виділення йому цього автомобіля, а тому забезпечення позову шляхом заборони експлуатації спірного автомобіля не лише порушить права ОСОБА_2, але й жодним чином не призведе до забезпечення виконання рішення суду у випадку задоволення заявлених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги відсутність існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони експлуатації спірного автомобіля.

Оскільки, вирішуючи питання по поданій заяві про забезпечення позову, суд першої інстанції вищенаведеним обставинам та нормам цивільно-процесуального закону не надав відповідної уваги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки, на переконання колегії суддів, адекватним та достатнім заходом забезпечення даного позову, який у повній мірі забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог та не призведе до порушення прав ОСОБА_2 на користування належним їй майном, буде заборона відчуження автомобіля марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_1, 2014 року випуску, кузов №JТМDAEV30D045031, який належить на праві власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Керуючись ст. ст. 151-153, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 16 червня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу про часткове задоволення заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Задовольнити позов шляхом заборони відчуження автомобіля марки «TOYOTA RAV4», державний номерний знак НОМЕР_1, 2014 року випуску, кузов №JТМDAEV30D045031, який належить на праві власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, як така що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий:

Судді: