УхвалА

іменем україни

5 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_6, про визнання договорів позики та іпотеки припиненими за касаційними скаргами представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8, представника ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_11, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 9 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 6 квітня 2010 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав від ОСОБА_5 позику у розмірі 400 тис. грн, що еквівалентно 50 тис. доларів США, строком до 6 квітня 2011 року. 6 квітня 2010 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором позики між нею та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1, належний їй на підставі рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 4 вересня 2009 року; та земельна ділянка площею 0,1929 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, що належить їй на підставі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку від 12 квітня 2007 року.

6 лютого 2011 року між нею та ОСОБА_5 укладено додаток до договору позики, згідно з яким на момент підписання цього додатку нею погашено борг у розмірі 40 тис. доларів США та передбачено сплату відсотків за користування позикою у розмірі 8 % щомісячно.

У період з травня 2011 року по листопад 2011 року вона сплатила відповідачу решту частину боргу за договором позики та відсотки у загальному розмірі 18 тис. доларів США. Проте, відповідач відмовляється оформити у нотаріуса документи, що свідчать про виконання нею у повному обсязі договору позики, чим порушує її права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати її зобов'язання за договором позики від 6 квітня 2010 року та сам цей договір припиненими; визнати її зобов'язання за договором іпотеки від 6 квітня 2010 року та сам цей договір припиненими.

Заочним рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано зобов'язання ОСОБА_4 за договором позики, укладеним між нею та ОСОБА_5 6 квітня 2010 року, а також сам договір позики припиненими. Визнано зобов'язання ОСОБА_4 за договором іпотеки, укладеним між нею та ОСОБА_5 6 квітня 2010 року, а також сам договір іпотеки припиненим.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 9 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення апеляційного суду Херсонської області від 9 серпня 2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись із вказаним рішенням апеляційного суду, у червні 2017 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, представник ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_11, звернулися до суду касаційної інстанції з касаційними скаргами, вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції порушено їх права, як нових власників предметів іпотеки.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, представник ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_11, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 526, 527, 530, 599, 610, 612 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що позивачкою доказів належного виконання нею зобов'язання за договором позики перед відповідачем не надано, унаслідок чого відсутні підстави для припинення договору позики, а згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» договору іпотеки. При цьому суд вірно виходив із того, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доводи касаційних скарг про порушення рішенням апеляційного суду прав ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10 як нових власників предметів іпотеки, безпідставні, оскільки судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення питання про їх права та обов'язки не вирішувалось, вони стороною у справі не були, належних та допустимих доказів на спростування таких обставин ними не надано. При цьому суд апеляційної інстанції не ухвалював рішення, у мотивувальній частині рішення не робив правових висновків, яке би стосувалося реалізації чи правового статусу предмета іпотеки.

Колегія суддів зазначає, що заявники, якщо вважають, що їх права порушені, не позбавлені можливості захищати свої права у судовому порядку на загальних підставах. А, подавши вказані касаційні скарги, по суті вони діяли в інтересах позивачки ОСОБА_4 без належного оформлення процесуальних повноважень.

Доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8, представника ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_11, відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 9 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик