У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Палінська Ольга Володимирівна, Верхньогаївська сільська рада Дрогобицького району Львівської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 26 червня 2008 року між його дружиною ОСОБА_4 та публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір іпотеки належної їм на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1, згоду на укладення якого він не давав, а його підпис на такій згоді було підроблено. Зазначений договір було укладено для забезпечення зобов'язань за кредитним договором, укладеним 26 червня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_6 Крім того, на час укладення вказаного договору іпотеки він знаходився за кордоном.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсним вказаний договір іпотеки, а також стягнути з відповідачів солідарно на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір іпотеки, укладений 26 червня 2008 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2016 року рішення міськрайонного скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що нотаріально посвідчена згода на укладення оспорюваного договору іпотеки позивачем не надавалася, а тому такий договір не відповідає вимогам закону і суперечить вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено, що банк при укладенні спірного договору іпотеки діяв недобросовісно, зважаючи на те, що його дружиною ОСОБА_4 була надана нотаріусу його згода, посвідчена виконавчим комітетом сільської ради.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до положень процесуального закону та оцінені згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Судами встановлено, що 26 червня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за яким останньому надано у кредит 38 625 доларів США.

У той же день для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки належної їй квартири АДРЕСА_1.

12 грудня 2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» (далі - ТОВ «Кей Колект») та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу, на підставі якого право вимоги по вказаному кредитному договору було відступлено на користь ТОВ «Кей Колект», а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеним із ОСОБА_9

Згідно з висновком комплексної судово-почеркознавчої та фототехнічної експертизи від 8 травня 2014 року підпис від імені ОСОБА_3 у заяві від 25 червня 2008 року на адресу нотаріусів м. Стрий Львівської області про згоду ОСОБА_4 на розпорядження квартирою АДРЕСА_1, тобто про згоду на укладення договору іпотеки з ПАТ «Укрсиббанк», посвідчену у виконавчому комітеті Верхньогаївської сільської ради Дрогобицького району Львівської області та зареєстровану у реєстрі за №153, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

Частиною 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Згідно зі ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, врахувавши положення ст. ст. 6, 203, 215 ЦК України, а також те, що позивачем не надано доказів того, що банк при укладенні договору іпотеки діяв недобросовісно і знав про те, що ОСОБА_4 не отримала згоди на укладення договору іпотеки у позивача, й дійшов вірного висновку про необгрунтованість позову.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта