ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» (далі - ТОВ «Житлокомцентр») звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачами житлово-комунальних послуг, що надаються ТОВ «Житлокомцентр», однак оплату за отримані ними послуги не здійснюють.

У зв'язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2014 року в сумі 1 739,36 грн та судові витрати у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2014 року в сумі 1 739 гривень 36 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» судовий збір з кожного по 121 гривні 80 копійок.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з фактичного надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачам й обов'язку останніх сплачувати вартість отриманих послуг.

Між сторонами виникли правовідносини фактичного користування житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем відповідачам за адресою: квартира АДРЕСА_1, й підлягають регулюванню нормами ст. 151 ЖК України, які покладають на громадян, які мають в приватній власності жилий будинок, квартиру, обов'язок забезпечувати утримання свого житла, проводити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію.

Доводи касаційної скарги щодо некоректності нарахування позивачем грошових сум, не проведення перерахунку та незаконне ухилення позивача від укладення договору не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Так, як установлено судами попередніх інстанцій, ТОВ «Житлокомцентр» на підставі договору, укладеного 21 грудня 2012 року між ним та Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міськради ОСОБА_6, визначено виконавцем послуг з утримання будинком, спорудою або групою будинків та прибудинкової території у Жовтневому районі м. Кривого Рогу (об'єкт № 4), до складу якого входить будинок АДРЕСА_1.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровані та проживають за адресою: квартира АДРЕСА_1, є споживачами житлово-комунальних послуг, які надаються ТОВ «Житлокомцентр».

У зв'язку із несплатою відповідачами житлово-комунальних послуг за період з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 1 739,36 грн.

Статтею 13 Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» визначені види житлово-комунальних послуг залежно від їх функціонального призначення.

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Згідно з п. 2.3.7 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем тепло-, водопостачання, водовідведення і зливової каналізації та витрати на виконання цих робіт здійснюються відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 1.4 «Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді», прийнятого відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25 квітня 2005 року № 60 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2005 року за № 541/10821, виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків, коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно.

Із матеріалів справи убачається, що будинок АДРЕСА_1, де проживають відповідачі, та його прибудинкова територія знаходяться на обслуговуванні позивача ТОВ «Житлокомцентр», який надає послуги споживачам згідно з тарифами, встановленими рішенням Криворізької міської ради від 14 грудня 2011 року № 415 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і прибудинкової території для населення Жовтневого району м. Кривого Рогу», приведених у відповідність до чинного законодавства з урахуванням економічно обґрунтованих витрат у зв'язку з набуттям чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» і затвердженого нею Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано виписку з особового рахунку № 83, відкритого на ім'я ОСОБА_4, із якої убачається, що за період з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2014 року відповідачами не здійснювалась оплата за надані житлово-комунальні послуги, що призвело до утворення заборгованості в сумі 1 739,36 грн.

Порядок користування жилими приміщеннями, а також утримання житлових будинків незалежно від відомчої належності та форми власності визначається Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 в редакції від 14 січня 2009 року, відповідно до яких власники та наймачі квартир зобов'язані укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та інше.

Статтями 20, 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги»визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком - укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін.

Сам факт відсутності укладеного договору не звільняє відповідачів від обов'язку оплачувати житлово-комунальні послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року (справа № 6-2951цс15), яка в силу положень ст. ст. 214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

У зазначеній позиції Верховний Суд України наголосив, що основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, незважаючи на відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, із фактичних відносин, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існували та існують, оскільки позивачем - ТОВ «Житлокомцентр» у встановленому законом порядку надаються послуги з обслуговування будинку АДРЕСА_1 та його прибудинкової території, що не суперечить положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, а відповідачами такі послуги споживаються.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Враховуючи, що вартість послуг за утримання будинків та прибудинкових територій правильно розрахована позивачем у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», шляхом множення загальної площі квартири на тариф, затверджений для населення Жовтневого району міста Кривого Рогу рішенням Криворізької міської ради від 14 грудня 2011 року № 415, підтверджена належними та допустимими доказами, які не спростовані відповідачами, колегія суддів погоджується з визначеним позивачем розміром нарахувань за житлово-комунальні послуги за період за період з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2014 року сумі 1 739,36 грн, які підлягають стягненню з відповідачів.

Частиною першою ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про ненадання позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території в період з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2014 року чи надання неякісних послуг, що давали б підстави для зменшення розміру нарахованих відповідачам до сплати сум.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Так, згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.В. Ступак