АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Усика Г.І., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року у справі за поданням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Голяченко І.П. про тимчасове обмеження права виїзду ОСОБА_1 за межі України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права просив ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказував, що суд першої інстанції незаконно задовольнив подання державного виконавця, оскільки воно не обґрунтоване, доказів на підтвердження ухилення ним від виконання зобов'язань до суду не надано. Крім того, вказує, що суд не врахував, що державним виконавцем не проведено жодних дій по виконанню рішення, а тому його подання є безпідставним.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу просив суд її задовольнити.

Представник ДВС заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Представник стягувача у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у його відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Справа № 755/11777/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10050/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Як встановлено судом першої інстанції, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження № 34068751 від 04.03.2014 року на підставі виконавчого листа № 6-1795/11 від 19.06.2012 виданого Печерським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренглод» на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість у розмірі 9 560 705,11 грн. та витрат по сплаті третейського збору в розмірі 23 800 грн., а всього 9 584 505,11 грн.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь які докази про те, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії щодо виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Державний виконавець обґрунтовував своє подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тим, що боржник умисно ухиляється від виконання зобов'язання, хоча має реальну можливість для погашення боргу.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що державним виконавцем не виконується жодних дій по виконанню рішення суду.

Так, як вбачається з копій матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем було проведено ряд дій з примусового виконання рішення суду, зокрема, постановою від 01.04.2014р. було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 у межах суми стягнення - 9 584 505,11 грн. (а.с. 16).

Також арешт на його майно було накладено постановою від 30.05.2017р. (а.с.27).

Постановою від 31.05.2017р. були оголошені в розшук два автомобілі, належні ОСОБА_1 (а.с.29-30). Даних про те, що автомобілі були викрадені не має, а тому колегія суддів вважає, що сам боржник укриває їх від звернення стягнення.

Також ОСОБА_1 надсилалися вимоги державного виконавця про явку до ДВС, виконання рішення, надання нерухомого майна для погашення боргу та надання доступу до його нерухомого майна з метою проведення опису та арешту майна (а.с.31-37, 41-45).

Також ОСОБА_1 був зобов'язаний надати інформацію державному виконавцю з приводу місяця його роботи, отримання доходів та наявності майна, але за весь час примусового виконання рішення суду України жодних дій на вимогу виконавця не зробив.

ОСОБА_1 прийнявши позицію відсторонення від виконання рішення суду, роблячи перепони в його виконанні маючи реальну можливість здійснювати погашення боргу, що випливає з його постійними виїздами за межі України, зловживає своїми права та обов'язками, ігнорує рішення суду ухваленого іменем держави.

Таким чином колегія суддів вважає, що державним виконавцем вчиняються дії по примусовому виконанню судового рішення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що станом па момент подачі вказаного подання відсутні докази того, шо ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії щодо виконання судових рішень. Разом з тим, відсутні докази наявності об'єктивних причин, наприклад тривалого відрядження, важкої хвороби тощо, що унеможливлюють виконання боржником рішень суду, хоч в будь-якій їх частині. Зазначене свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання рішень судів, маючи фінансову можливість, боргу стягувачу не сплачує.

Також, суд правильно зауважив на тому, що згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби Украйни вих. № 0.64-20575/0/15-17 від 29.06.2017 боржник ОСОБА_1 на протязі 2012 - 2017 років багаторазово перетинав кордон України, (а.с.46-49), а тому очевидним є те, що такі поїздки пов'язані з витрачанням грошових коштів у значному розмірі.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не надано, під час апеляційного перегляду справи, жодних належних та переконливих доказів щодо незаконності оскаржуваного судового рішення та помилковості висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, оскільки вона постановлена з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства та доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді