Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який 12 січня 2015 року розірвано. Вказує, що під час шлюбу вони проживали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 який належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2002 року, який ним був придбаний до шлюбу. ОСОБА_5 із 1995 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, і в належному позивачу будинку не зареєстрована.

У червні 2015 року ОСОБА_5 зверталася до суду із позовом про поділ спільно нажитого майна, провадження в якому було закрито у зв'язку з добровільним вирішення спору, та ОСОБА_5 отримала від позивача у рахунок компенсації спільно нажитого майна грошову суму, еквівалентну 1 тис. доларів США, та зобов'язалася до 22 червня 2015 року виселитися з належного позивачу будинку добровільно. Однак відповідач добровільно виселятися не бажає, систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства щодо нього, а саме: застосуванні погроз, образ, робить неможливим для позивача проживання з нею в одному будинку, провокує на сварки та бійки. Внаслідок таких дій відповідача позивач постійно перебуває в стані психологічної напруги, страху, тривоги. Позивач неодноразово звертався до Хустського МВ УМВС України з письмовими заявами на таку поведінку відповідача, пропонував колишній дружині добровільно виселитися з його будинку, однак вона не реагує на пропозиції позивача продовжує влаштовувати сварки, погрози стосовно нього, образи та нецензурне висловлювання. Не реагує також на заходи, що вживаються працівниками міліції.

Посилаючись на викладене, позивач просив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та виселити ОСОБА_5 із належного йому вищевказаного житлового будинку.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку

(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст. 116 ЖК УРСР.

Так, статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших

заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Отже, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Посилаючись на викладене, суд правильно вважав, що наявні у справі докази, зокрема, висновок Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області від 22 грудня 2014 року, постанова про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2014 року не можуть бути підставою для виселення, оскільки дії відповідача не можуть рахуватися повторним порушенням правил співжиття, антигромадським поводженням, так як повторні дії - це дії, які вчинені особою протягом року у розумінні ст. 116 ЖК УРСР, які передували зверненню до суду із позовом. Разом із тим суд правильно виходив із того, що вказані докази стосуються періоду за 2014 рік, проте до суду з цим позовом позивач звернувся у березні 2016 року.

Таким чином, під час розгляду справи суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано вважав безпідставним посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення відповідачем правил співжиття у належному йому будинку 13 травня 2016 року та 28 липня 2016 року, оскільки належних доказів цього заявником не надано.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи із посиланням на обставини справи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судом під час розгляду справи враховано інтереси відповідача та не враховано інтересів його як позивача не підтверджено жодним чином, спростовується положеннями ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, адже в задоволенні позову відмовлено із підстав недоведеності позивачем обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів не вбачає підстав для висновків про порушення судами норм матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко