АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 682/1502/17
Провадження № 22-ц/792/1693/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Спірідонової Т.В.,

суддів Купельського А.В., Янчук Т.О

секретар Лапко Ю.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення,

встановила:

В червні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила виселити ОСОБА_1 з квартири №14, розташованої в будинку №6 по вул.Сокола в м.Славута Хмельницької області.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Разом з нею в квартирі проживає її колишній чоловік ОСОБА_1 Відповідач зловживає спиртними напоями, що призводить до постійних сварок, виганяє позивача з квартири. У звязку з протиправною поведінкою колишнього чоловіка позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Добровільно виселитися з квартири відповідач відмовляється.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2017 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_2. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального права. Вважає, що суд першої інстанції не врахував відсутність у нього на праві власності іншого житла. Також зазначив, що неправомірна поведінка відповідача не була _____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_4

Доповідач Спірідонова Т.В. Категорія 44

предметом адміністративних або інших громадських розглядів і до нього не застосовувалися такі заходи громадського впливу, як попередження про можливе виселення з квартири.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2О апеляційну скаргу підтримали.

Позивач ОСОБА_3, заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим та небезпечним проживання з ним в одній квартирі, а раніше вжиті заходи попередження про недопущення подібної поведінки не дали позитивних результатів.

Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_3В та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.04.2004 року, який розірвано рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 18.11.2016 року.

Позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3, що підтверджується договором дарування квартири від 24.09.2008 року.

У зазначеній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1

Статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу

За правилами ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 157 ЖК УРСР встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилось безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджуть те, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

З листа Славутського ВП ГУНП України в Хмельницькій області від 21 березня 2017 року №2809/114/01-2016 вбачається, що позивач ОСОБА_5 16 березня 2017 року зверталася з заявою до Славутського ВП ГУНП України в Хмельницькій області з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_1, однак ознак складу кримінального правопорушення виявлено не було.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції помилково виходив із того, що у справі наявні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. При цьому факт звернення позивача в правоохоронні органи із заявою щодо неправомірних дій з боку відповідача, якими під час перевірки встановлено відсутність у його діях ознак складу кримінального правопорушення, не може свідчити про порушення правил співжиття і про неможливість позивача проживати із відповідачем в одній квартирі.

Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ч.1 ст.116 ЖК УРСР і відповідно до правил ст.59 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання уповноваженими на те державними органами, та заходів громадського впливу органами самоорганізації населення, повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Тому, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач протягом тривалого часу систематично порушував правила співжиття, що робить неможливим для позивача проживання в одній квартирі, а заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення відповідача, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Т.В.Спірідонова