СОЛОМ'ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Голосіївського районного суду м. Києва, треті особи суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_8, Державна казначейська служба України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної причинно-наслідковим зв'язком завідомо неправосудним судовим рішенням, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 року позивачі звернулися до Голосіївського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.05.2017 матеріали позову направлені до Апеляційного суду м. Києва для визначення підсудності.

Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 17.05.2017 підсудність даної позовної заяви визначена Солом'янському районному суду м. Києва.

Дослідивши подану позовну заяву та долучені до неї докумнти, приходжу до наступного висновку.

Так, позивачі формулюють вимоги до суду наступним чином. Вони просять стягнути шляхом списання з державного бюджету Українина їхню користь 114 грн. 70 коп. майнової шкоди та 1 000,00 грн. моральної шкоди, заподіяної причинно-наслідковим зв'язком завідомо неправосудним судовим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у цивільній справі №752/595/13-ц від 20.05.2013.

Так, позивачі стверджують, що суддя Голосіївського районного суду м. Києва незаконно, на думку позивачів, із порушенням правил підсудності розгляду справи, відкрив провадження у справі, де один із нинішніх позивачів був відповідачем у справі. За наслідками розгляду такої справи позов було задоволено.

Один із нинішніх позивачів, який був відповідачем у тій справі був змушений подати апеляційну скаргу, за що сплатив судовий збір.

Зважаючи на те, що рішення Голосіївського суду було скасовано рішенням Апеляційного суду м. Києва, позивачі вважають, що їм було спричинено матеріальну шкоду у вигляді сплати вищезазначеної суми судового збору.

Позивачі посилаються на норми цивільного законодавства та норми Конституції та переконують, що діями судді по винесенню рішення, яке було потім скасовано, були порушені їх права, саме таке рішення вважають неправосудним.

В подальшому Голосіївським районним судом м. Києва приймалися ухвали в порядку виконавчих проваджень, які також позивачі мають ознаки неправосудності.

Ухвалення судом таких рішень, які позивачі вважають неправосудними, спричинило їм і моральну шкоду.

За змістом позовної заяви позивачі хоча і зазначають про скасування такого рішення в порядку, передбаченому процесуальним законом за визначеною процедурою, все одно надають такому рішенню критерії неправосудності та просять стягнути шкоду, спричинену ним самим фактом ухвалення такого рішення.

Зі змісту ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Разом з цим, згідно положень ст.ст.62, 126, 129 Конституції України, матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, застосування ст.1176 ЦК України законодавчого положення можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Згідно ст.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється.

Суддя, як особа, що здійснює правосуддя не може бути відповідачем у цивільній справі, за винятком випадків прямо передбачених законом.

Отже, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Оскільки позивач звернувся до суду із вимогою, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважає, що у відкритті провадження за позовною заявою слід відмовити.

Пунктом 4.2 рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23.05.2001 (справа за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п'ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) визначено, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Таким чином, судді під час розгляду ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, оскільки не здійснюють владні управлінські функції, а тому не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посягання на процесуальну незалежність.

В низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях "Голдер проти Великої Британії" від 21 лютого 1975 року, "Де Жуффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року)

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 12.06.2009 року у розумінні положень ч.1 ст. 2, п.1,7 і 9 ст. 3, ст. 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року "Про незалежність судової влади" роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки)

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 2-рп/2011 від 11 березня 2011 року зазначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

Отже, вирішення питання про наявність чи відсутність ознак протиправності в діях та рішеннях судді при здійсненні ним правосуддя в іншій справі має вирішуватись шляхом оскаржувення такого рішення до суду вищої інстанції в порядку, визначеному процесуальним законодавством, чим позивачі і скористалися.

В той же час, ініціювання такої перевірки в порядку цивільного судочинства шляхом звернення із таким позовом процесуальним законом не передбачено.

Критерії неправосудності можуть бути лише після встановлення їх наявності вироком суду, який набрав законної сили в порядку кримінального, а не цивільного судочинства.

За таких обставин, враховуючи те, що позивачі оскаржують бездіяльність, щодо розгляду конкретної справи, позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п. 1 ч.2 ст. 122 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Голосіївського районного суду м. Києва, треті особи суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_8, Державна казначейська служба України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної причинно-наслідковим зв'язком завідомо неправосудним судовим рішенням, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.С. Кицюк