У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Луцького прикордонного загону на рішення Дубровицького районного суду від 13 червня 2017 року у справі за позовом Луцького прикордонного загону до ОСОБА_1 про виселення з службового житлового приміщення,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року в суд звернувся Луцький прикордонний загін із позовом до ОСОБА_1 про виселення зі службового житлового приміщення з усіма членами сім'ї без надання іншого житла. Позов мотивовано тим, що під час проходження служби відповідач отримав у користування службову однокімнатну квартиру зі складом сім'ї на дві особи, однак після свого звільнення зі служби відмовився на вимогу позивача звільнити займане житло.

Рішенням Дубровицького районного суду від 13 червня 2017 року Луцькому прикордонному загону відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про виселення зі службового житлового приміщення.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність і необґрунтованість через порушення та неправильне застосування судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про залишення без уваги того, що надана військовослужбовцю Луцького прикордонного загону старшому прапорщику ОСОБА_1 зі складом сім'ї дві особи квартира є службовим житлом позивача. 13 грудня 2016 року відповідача звільнено із військової служби в запас. Командування Луцького прикордонного загону неодноразово зверталось з відповідними листами до відповідача про необхідність звільнення займаного службового житла, однак спірне приміщення не звільнено і по даний час.

Вважав не додержаними судом положення ст.ст. 118, 121, 124, ЖК Української РСР, п.п. 2.1, 2.6, 2.12, 2.13, 2.21, 2.22 Інструкції про організацію забезпечення житловим приміщенням в Державній прикордонній службі України, що затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1040 від 20 грудня 2007 року.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, і ці обставини сторонами не заперечуються, більше як двадцять років військовослужбовець ОСОБА_1 перебував у публічно-правових службових відносинах із Державною прикордонною службою України в особі Луцького прикордонного загону.

Рішенням житлової комісії Луцького прикордонного загону від 02.02.2016 року йому як ст. прапорщику зі складом сім'ї у дві особи (відповідач та дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1) надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 37, 84 кв.м. Дана квартира входить до фонду службового житла Луцького прикордонного загону (а.с. 5, 6).

Між сторонами у справі 25 лютого 2016 року укладено договір про користування житловим приміщенням, за умовами якого, зокрема, у разі вибуття користувача для проживання (проходження служби) до іншого населеного пункту або в інше приміщення в тому ж населеному пункті даний правочин вважається розірваним з дня складання акта приймання-передавання (а.с. 7-8). Тоді ж складено акт приймання-передавання, за яким наймач здав, а наймодавець прийняв спірне службове житло (а.с. 9).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу розірвання між ними контракту, що, в свою чергу, призводить до припинення правових мотивів для користування відповідачем спірною квартирою.

Так, на підставі рішення Луцького прикордонного загону від 6 жовтня 2016 року позивачем попереджено ст. прапорщика ОСОБА_1 про дострокове розірвання контракту.

В подальшому, 13 грудня 2016 року наказом начальника Луцького прикордонного загону №290-ос ст. прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за пунктом "и" ч. 6 із застосуванням ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу". Його ж наказом №291-ос від 14.12.2016 року відповідача виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення (а.с. 16).

14 грудня 2016 року наказом №291-ос начальника Луцького прикордонного загону ст. прапорщика, інспектора прикордонної служби 1 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Дубровиця" ІІ категорії (тип Б), який звільнений з військової служби за пунктом "и" (у зв'язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) ч. 6 із застосуванням ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов'язок і і військову службу" без права носіння військової форми одягу було виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення з вислугою років, яка становить: календарна - 17 років 9 місяців 25 днів, пільгова - 7 років 8 місяців 26 днів, загальна - 25 років 6 місяців 21 день та виплатою компенсації невикористаної щорічної відпустки за 2016 рік та надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, надбавки за особливі умови служби, пов'язані з підвищеним ризиком для життя, премії та додаткової грошової нагороди (а.с.17).

Відповідача неодноразово - 6 грудня та 9 грудня 2016 року балансоутримувачем попереджено про необхідність звільнення службової квартири АДРЕСА_1 з міркувань припинення службових відносин між ними (а.с. 12-14). Однак дані вимоги ОСОБА_1 задоволено не було і він продовжує мешкати за тією ж само адресою у м. Дубровиця.

Згідно зі ст.ст. 118, 121 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Абзац третій п. 1 ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" вказує про необхідність забезпечення військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) та членів їх сімей, які проживають разом з ними, службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Згідно із пунктами 2.1, 2.6, 2.12, 2.13, 2.21, 2.22 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, що затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року, військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними. за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення.

Службові житлові приміщення надаються на час виконання військовослужбовцями обов'язків військової служби за місцем проходження ними військової служби за рішенням начальника органу Державної прикордонної служби за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби України.

Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в цьому або іншому населеному пунктів.

Службові житлові приміщення надаються у межах не менше середньої забезпеченості громадян житловою площею в цьому або іншому населеному пункті.

Службові житлові приміщення надаються у межах не менше середньої забезпеченості громадян житловою площею в цьому населеному пункті, визначеному в установленому порядку, але не більше 13, 65 квадратного метра житлової площі на одну особу. Службове житлове приміщення може бути надано з перевищенням вищезазначеного максимального розміру, якщо воно становить одну кімнату (однокімнатну квартиру).

У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби.

Підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім'ї без надання іншого житлового приміщення особа, звільнена з військової служби в запас або відставку, крім іншого, у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.

Згідно із пунктом 43 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, що затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, передбачено право його надання в т.ч. і військовослужбовцям Державної прикордонної служби до одержання ними постійного жилого приміщення.

Приходячи до висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів бере до уваги те, що відповідно до пункту 34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, що затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку.

Проте абзац сьомий п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, що затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року №37, забороняє виселяти без надання іншого жилого приміщення одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ним.

Частиною другою ст. 8 ЦК України визначено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства.

Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" надає роз'яснення поняття "Одинокі матері". Такі особи не перебувають у шлюбі, у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька проведено у встановленому порядку за вказівкою матері (ст. 18-1).

Оскільки ОСОБА_1 не перебуває у шлюбі, проживає самотньо без дружини, однак має на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому за аналогією права до його прав та обов'язків з приводу користування спірним службовим житлом необхідно застосувати поняття "Одинокий батько", що, за своїм змістом, при вирішенні спірних правовідносин слід розуміти як одиноку особу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам" одинока особа - це особа, яка не має працездатних родичів, зобов'язаних за законом її утримувати.

Відповідач підпадає під визначення одинокої особи і в розумінні зазначеного Закону. Так, проживає лише з дитиною - дочкою ОСОБА_2, яка є непрацездатною в силу свого віку, адже є неповнолітньою. Тому в неї не виникає зобов'язань утримувати свого батька.

Окрім того, з наданої колегії суддів відповідачем ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року вбачається, що постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 31 липня 2017 року, якою його поновлено на військовій службі на посаді інспектора прикордонної служби 1 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби "Дубровиця" ІІ категорій (тип Б) Луцького прикордонного загону, залишено без змін. Тобто ОСОБА_1 продовжує і далі виконувати свої публічно-правові обов'язки, проходячи військову службу, а тому потребує права користування спірним службовим жилим приміщенням..

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновків суду стосовно відмови в позові, то вони спростовуються їх правильністю.

Не можна погодитися через їх необґрунтованість з твердженнями автора скарги про наявність підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Так, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства колегія суддів зважає на правильність відмови судом в задоволенні позову, адже суд не вправі самостійно обирати спосіб захисту права позивача. Тобто наявність підстави, яка забороняє виселяти осіб без надання іншого жилого приміщення, тоді як позивач вимагає їх виселення без надання іншого жилого приміщення, вказує про неможливість захистити права Луцького прикордонного загону у тій правовій формі, якій він вимагає.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Тобто даними вимогами закону закріплено правила диспозитивності цивільного судочинства, які полягають у наданні особам, що беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

Зміст принципу диспозитивності розкривається через такі положення:

-хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це;

-особа, якій належить право, може від нього відмовитися;

-нікого не можна примушувати пред'явити позов (подати апеляційну чи касаційну скаргу) проти своєї волі;

-суд не повинен виходити за межі вимог сторін, за винятками встановленими законом.

Диспозитивність діє на усіх стадіях цивільного процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідача та неповнолітньої дитини, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Луцького прикордонного загону відхилити, а рішення Дубровицького районного суду від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: