Справа № 202/4019/17
Провадження № 2/202/2039/2017
19 вересня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.
при секретарі Шишлянніков О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним,
Позивач в березні 2017 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх вимог в позовній заяві посилалася на те, що йому, дружині, сину та онуку на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Син дружини від першого шлюбу ОСОБА_2 запропонував позивачу та його дружині укласти договір довічного утримання, так як вони потребували сторонньої допомоги. Вони погодилися та підписали 27.07.2007 року договір. Однак як потім зясувалося, було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування частини квартири. Відповідач забрав усі документи та з того часу ніякої допомоги їм не надавав і де він знаходиться на теперішній час невідомо. Просив визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_2, укладений 27.07.2007 року між обдарованим ОСОБА_2 та дарувальниками ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.
Позивач у судове засідання зявився. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що у 2006 році важко захворіла його дружина ОСОБА_3. ЇЇ син від першого шлюбу відповідач по справі запропонував свою допомогу та догляд за матірю. оскільки на той час вони обидва були вже похилого віку та не мали змоги самостійно здійснювати догляд один одного, вони погодилися. Відповідач запропонував оформити договір довічного утримання і вони з дружиною погодилися. Оформленням всіх документів займався саме відповідач, і вони, повністю довіряючи йому, не звертали уваги на те, що написано у договорі. З того часу відповідач до них не приходив, ніякої допомоги не надавав і навіть не приїхав на поховання матері, яка померла 28.10.2010 року. І тільки потому позивачу стало відомо, що ним та його дружиною було підписано не договір довічного утримання, а догові дарування частки кватири.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що при укладанні спірного договору волевиявлення позивача та його дружини було направлено виключно на укладання договору довічного утримання, а не договору дарування. На момент вчинення правочину позивач та його дружина помилялися щодо природи даного правочину. Позивач з дня укладання договору дарування та до теперішнього часу постійно проживає у спірній квартирі. Іншого житла не має. Є людиною похилого віку та потребує за станом здоровя стороннього догляду.
Відповідач в судове засідання не зявився. Позивач не заперечував, щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Представник третьої особи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином.
Суд, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, показання свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності від 12.07.2000 року, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_3 (а. с. 6). Згідно довідки Департаменту дозвільних процедур міської ради № 3533 від 27.06.2017 року (а. с. 27) на теперішній час в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані 2 осои: ОСОБА_1 уповноважений власник, ОСОБА_4 син, співвласник. Згідно Свідоцтва про смерть серії І-КИ № 374813 (а. с. 8) ОСОБА_3 померла 28 жовтня 2010 року.
27 липня 2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування (а. с. 52), відповідно до якого ОСОБА_1, ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_2 прийняв в дар ? частку квартири АДРЕСА_5. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 5-1583. Згідно довідки КЖЕП № 21 (а. с. 59) ОСОБА_1, ОСОБА_3 були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2000 року.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, справа № 6-69цс14 від 18 червня 2014 року, відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України та ст. 229 ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).
У позовній заяві та у судовому засіданні позивач посилався на те, що відповідач запропонувала підписати угоду, за якою він буде доглядати його та його дружину, бо вони вже літні люди та потребують сторонньої допомоги, а після їх смерті йому у користування перейде належна їм частина квартири. В момент підписання договору дарування позивач був впевнений, що укладає договір довічного утримання, тобто договір дарування було укладено під впливом помилки. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 показали, що мати відповідача тяжко хворіла, і позивач і його дружина були людьми похилого віку, проживали одні та їм було важко доглядати одне за одним, відповідач у спірній квартирі не зявлявся, ніякої допомоги матері та позивачу не надавав, навіть не приїхав на поховання матері.
Таким чином, у судовому засіданні знайшло підтвердження того що позивач та його дружина помилялися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо юридичної природи правочину, прав та обовязків сторін за цим договором, оскільки вважали такий правочин договором довічного утримання. На момент вчинення спірного правочину позивачу та його дружині було відповідно 71 та 85 років, їх стан здоровя був незадовільний, вони потребували сторонньої допомоги, і позивач і його дружина продовжували проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, спірна квартира є єдиним житлом позивача, тому враховуючи все вищевикладене, договір дарування повинен бути визнаний недійсним.
Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.
Керуючись ст. ст. 203, 229, 717 Цивільного Кодексу України, п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 15, 30, 60, 88, 213, 214, 215, 224 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_6, укладений 27.07.2007 року між обдарованим ОСОБА_2 та дарувальниками ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 640 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя С.Г. Зосименко