ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової О.В.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Смоли» про стягнення допомоги у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до державного підприємства «Смоли» (далі - ДП «Смоли»), який уточнив у липні 2015 року, і остаточно просив стягнути допомогу у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності у сумі 3 918 грн33 коп. та відшкодувати моральну шкоду, яку визначив у сумі 3 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з 1 липня 2014 року обіймав посаду радника з фінансово-економічної роботи ДП «Смоли» з посадовим окладом 5 480 грн у місяць.

З 27 жовтня 2014 року на підставі наказу директора ДП «Смоли» № 99/ос його призначено на посаду заступника директора з фінансів та комерції з окладом 6 800 грн у місяць.

У період з 29 грудня 2014 року по 27 січня 2015 року, з 28 січня 2015 року по 13 лютого 2015 року, з 14 лютого 2015 року по 10 березня 2015 року, з 23 березня 2015 року по 22 квітня 2015 року та з 23 квітня 2015 року по 30 квітня 2015 року він був тимчасово непрацездатним.

Отже, розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати і розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням є 1 липня 2014 року-1 листопада 2014 року, так як страховий випадок настав 29 грудня 2014 року.

Після виходу на роботу ОСОБА_3 дізнався про встановлення неповного робочого тижня на підприємстві і перерахунок заробітної плати, що призвело до зменшення розміру допомоги у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, яка мала бути йому виплачена.

Оскільки він не був попереджений за два місяці про зміну істотних умов праці, вважає, що відповідач безпідставно не виплатив йому частину допомоги у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності у сумі 3 918 грн., і чим завдав моральної шкоди.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнено з ДП «Смоли» на користь ОСОБА_3 кошти у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, невиплачені внаслідок зміни істотних умов праці, у сумі 3 918 грн33 коп. та 300 грн у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 відмовлено у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при прийнятті на роботу позивачу встановлено п'ятиденний робочий тиждень і відповідний посадовий оклад. Розмір допомоги з тимчасової втрати працездатності, яка надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати, обчислюється із середньої заробітної плати. Невиплата позивачу у повному обсязі допомоги з тимчасової втрати працездатності виникла через зміну відповідачем з січня 2015 року умов праці з порушенням вимог ст. 32 КЗпП України, тому наявні підстави для стягнення з відповідача невиплаченої суми.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив із того, що змінений трудовий режим для всіх працівників підприємства не є зміною істотних умов праці, а тому права позивача порушено не було. Крім того, наказ № 225 від 3 вересня 2013 року про зупинення виробництва погоджено з профспілковим комітетом, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Проте з висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, зважаючи на наступне.

Судами встановлено, що на підставі наказу директора ДП «Смоли» від 3 вересня 2013 року № 225 на період з 16 вересня 2013 року у зв'язку з відсутністю сировини зупинено виробництво та встановлено робочий тиждень тривалістю 26,7 години.

1 липня 2014 року ОСОБА_3 прийнятий на посаду радника з фінансово-економічної роботи ДП «Смоли» з посадовим окладом 5 480 грн у місяць з 1 липня 2014 року.

Згідно з наказом директора ДП «Смоли» № 99/ос від 27 жовтня 2014 року ОСОБА_3 призначено на посаду заступника директора з фінансів та комерції ДП «Смоли» з посадовим окладом 6 800 грн у місяць.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачеві обліковувався відпрацьований робочий час як п'ятиденний робочий тиждень, тобто повний робочий тиждень, з нарахуванням відповідної заробітної плати.

Доказів про обізнаність позивача з наказом про встановлення йому неповного робочого тижня відповідач не надав.

У період з 29 грудня 2014 року по 27 січня 2015 року, з 28 січня 2015 року по 13 лютого 2015 року, з 14 лютого 2015 року по 10 березня 2015 року, з 23 березня 2015 року по 22 квітня 2015 року та з 23 квітня 2015 року по 30 квітня 2015 року ОСОБА_3 був тимчасово непрацездатним.

Статтею 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання страхового випадку.

Пунктом третім Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід) для розрахунку страхових виплат (крім страхування на випадок безробіття) та оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця, є період роботи протягом останніх шести місяців за останнім основним місцем роботи (зайняття підприємницькою діяльністю) перед настанням страхового випадку, протягом якого застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески.

Встановивши, що перед настанням страхового випадку позивач отримував заробітну плату за повний робочий тиждень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправильність розрахунку, здійсненого відповідачем за перші п'ять днів тимчасової непрацездатності.

На підставі наказу директора ДП «Смоли» від 6 травня 2015 року № 60 дію наказу від 3 вересня 2013 року № 225 зупинено, підприємство приступило до нормального режиму роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Працівники, істотні умови праці яких у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці підлягають зміні, персонально попереджаються про дату таких змін (не пізніше ніж за два місяці до змін). Працівник може прийняти цю пропозицію та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці або ж відмовитися від неї.

Не встановивши законність змін істотних умов праці позивача, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов і щодо стягнення допомоги у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за інший період.

Так, відповідно до п. 2 Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22 грудня 2010 року № 26, фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду на підставі оформленої за встановленим зразком заяви-розрахунку, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Оскільки відповідач, незаконно змінивши істотні умови праці позивача, подав до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок, що містив помилкові відомості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача недоотриманих позивачем сум.

Встановивши порушення трудових прав позивача, суд першої інстанції з додержанням принципів розумності та справедливості стягнув на його користь 3 000 грн у відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справиі ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення справи, належної правової оцінки зібраним у справі доказам не надав.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, як помилково скасованого.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
Судді:О.І.Євтушенко Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко