У х в а л а

іменем україни

31 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Кузнєцова В.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» до ОСОБА_1 про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» (далі - ТОВ «Інвестиційний капітал Україна») звернулось до суду з позовом, який згодом уточнило, і остаточно просило визнати недостовірною та такою, що шкодить діловій репутації ТОВ «Інвестиційний капітал Україна», інформацію, поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2, та інформацію, яку містить сканована копія депутатського звернення, розміщене відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_4 на своїй сторінці у мережі facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3, щодо участі ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у операціях з «виведення прибутків з державних фінансових установ» та оплати товариством «корупційних послуг» як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних у таких операціях».

Товариство просило зобов'язати ОСОБА_1 спростувати цю недостовірну інформацію у такий самий спосіб, як вона була поширена, а саме:

шляхом опублікування на Інтернет-порталі ділових новин eizvestia.com спростування наступного змісту:

«Спростування. Прошу вважати недостовірною інформацію, надану мною Інтернет-порталу ділових новин eizvestia.com і розміщену на цьому Інтернет-порталі ІНФОРМАЦІЯ_1, про участь ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у «виведенні прибутків з державних фінансових установ, які (прибутки) в подальшому виводилися в готівку для «оплати корупційних послуг» (замовлень) як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних в таких операціях». Прошу вважати вказану інформацію такою, що не відповідає дійсності»;

шляхом опублікування на сторінці ОСОБА_1 в мережі facebook спростування наступного змісту:

«Спростування. Мною, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 на моїй сторінці в мережі facebook була поширена недостовірна інформація про участь ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у «виведенні прибутків з державних фінансових установ, які (прибутки) в подальшому виводилися в готівку для «оплати корупційних послуг» (замовлень) як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних в таких операціях». Прошу вважати вказану інформацію такою, що не відповідає дійсності».

Посилалось на те, що відповідачем поширена недостовірна інформація щодо участі ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у незаконній діяльності, зокрема, в оплаті корупційних послуг та отримання прибутку від незаконних операцій з торгівлі цінними паперами, а саме облігаціями внутрішньої державної позики. ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану інформацію було розміщено на Інтернет-порталі ділових новин eizvestia.com. Відповідна електронна публікація доступна за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідачем на своїй сторінці в мережі facebook (доступна за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3) оприлюднено недостовірну інформацію шляхом розміщення сканованих копій депутатського звернення щодо участі ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у операціях з «виведення прибутків з державних фінансових установ» та оплати товариством «корупційних послуг» як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних у таких операціях».

Позивач вказує на те, що поширена відповідачем недостовірна інформація серед необмеженого кола осіб завдає суттєвої шкоди діловій репутації товариства, оскільки негативно сприймається в суспільстві, і в подальшому може призвести до упередженого ставлення громадськості до позивача, погіршення відносин товариства з діючими та потенційними клієнтами і бізнес-партнерами товариства, зокрема, з іноземними інвесторами.

Враховуючи викладене, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року, позов задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію ТОВ «Інвестиційний капітал Україна», інформацію, поширену ОСОБА_1 у публікації за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2, та у мережі facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3, щодо участі ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у операціях з «виведення прибутків з державних фінансових установ» та оплати товариством «корупційних послуг» як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних у таких операціях».

Зобов'язано ОСОБА_1 спростувати таку недостовірну інформацію шляхом:

опублікування на Інтернет-порталі ділових новин eizvestia.com спростування наступного змісту:

«Спростування. Прошу вважати недостовірною інформацію, надану мною Інтернет-порталу ділових новин eizvestia.com і розміщену на цьому Інтернет-порталі ІНФОРМАЦІЯ_1, про участь ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у «виведенні прибутків з державних фінансових установ, які (прибутки) в подальшому виводилися в готівку для «оплати корупційних послуг» (замовлень), як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних в таких операціях». Прошу вважати вказану інформацію такою, що не відповідає дійсності»;

опублікування на сторінці ОСОБА_1 в мережі facebook спростування наступного змісту:

«Спростування. Мною, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 на своїй сторінці в мережі facebook була поширена недостовірна інформація про участь ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у «виведенні прибутків з державних фінансових установ, які (прибутки) в подальшому виводилися в готівку для «оплати корупційних послуг» (замовлень), як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних в таких операціях». Прошу вважати вказану інформацію такою, що не відповідає дійсності».

Понесені позивачем судові витрати покладені на товариство.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на Інтернет-порталі ділових новин eizvestia.com розміщено повідомлену ОСОБА_1 інформацію про участь ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у операціях з «виведення прибутків з державних фінансових установ» та оплати товариством «корупційних послуг» як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних у таких операціях».

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 на своїй сторінці в мережі facebook шляхом розміщення сканованої копії депутатського звернення оприлюднено інформацію про участь ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» у операціях з «виведення прибутків з державних фінансових установ» та оплати товариством «корупційних послуг» як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних у таких операціях».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили, що поширена ним відносно позивача інформація є достовірною, а також доказів на спростування факту поширення ним цієї інформації. Встановивши, що поширена відповідачем недостовірна інформація шкодить діловій репутації позивача, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для захисту немайнових прав юридичної особи у спосіб, нею обраний.

До таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України).

Статтею 94 ЦК Українипередбачено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, і незалежно від вини особи, яка її поширила. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.ч. 1, 4, 6, 7 ст. 277 ЦК України).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Частиною другою статті 34 Господарського кодексу України передбачено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.

Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело (ч. 2 ст. 302 ЦК України).

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», роз'яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК Україниі статті 10 ЦПК Україниобов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановивши, що позивач довів поширення інформації, а відповідач свого обов'язку щодо доведення достовірності поширеної ним інформації не довів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме ст. ст. 94, 277 ЦК України, безпідставні з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст. 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст. 278 ЦК) тощо.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій правильно встановили правовідносини сторін і визначили норми матеріального права, що їх регулюють, та, дослідивши докази у справі, дали їм належну оцінку і з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Обґрунтовуючи незаконність судових рішень, заявник вказував на те, що він не поширював інформацію стосовно позивача на Інтернет-порталі ділових новин eizvestia.com, а також посилався на те, що він на своїй сторінці в мережі facebook розмістив копію депутатського звернення, автором якого він не є.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року визначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Ухвалюючи рішення, суди встановили, що відповідач у мережі Інтернет поширив недостовірну інформацію відносно позивача, чим порушив особисті немайнові права позивача.

Структура та зміст публікації на Інтернет-порталі eizvestia.com і оприлюдненої ОСОБА_1 сканованої копії депутатського звернення формують у читача висновки про те, що позивач брав участь у операціях з «виведення прибутків з державних фінансових установ» та оплати товариством «корупційних послуг» як інших учасників ринку, так і державних службовців, задіяних у таких операціях».

Викладені у касаційній скарзі доводи стосовно того, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, суперечать встановленим судами обставинам та роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року.

У п. п. 9, 10 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації; якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі.

Неможливість розгляду справи без участі іншої особи, яка, на думку відповідача, є відповідальною за поширення недостовірної інформації, ОСОБА_1 не довів, як і не спростував висновків судів щодо доведеності посилань на ОСОБА_1 на Інтернет-порталі eizvestia.com як на джерело інформації, що визнана судом недостовірною.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди вважали доведеним факт поширення саме відповідачем недостовірної інформації.

Посилання відповідача на зміну предмету позову після початку розгляду справи по суті як на підставу незаконності рішення посилкові.

Сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов (ч.ч. 1, 2 ст. 31 ЦПК України.).

Як вбачається з матеріалів справи, 8 грудня 2016 року позивач, скориставшись своїм процесуальним правом, подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в яких уточнив, яку саме інформацію він просить визнати недостовірною та такою, що порушує його ділову репутацію.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах не встановила.

Доводи касаційної скарги про те, що сканована копія депутатського звернення на сторінці відповідача в мережі facebook була розміщена ІНФОРМАЦІЯ_4, а не ІНФОРМАЦІЯ_1, як вказано в ухвалі суду апеляційної інстанції, та про посилання судів на ч. 3 ст. 277 ЦК України (яка виключена на підставі Закону № 1170-VII від 27 березня 2014 року) знайшли своє підтвердження, проте такі помилки, допущені у судових рішеннях, не вплинули на їх законність та не тягнуть скасування правильних по суті і справедливих рішень.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (ч. 3 ст. 332 ЦПК України).

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, досліджених судами, проте таких процесуальних повноважень касаційна інстанція не має; рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: Є.П.Євграфова В.О.Кузнєцов