Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1190/17Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

07.06.2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Єгорової С.М.; Письменного О.А.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину дійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_5, яка представляє інтереси ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання дійсним договір довічного утримання від 15 червня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 891.

В обгрунтування вимог зазначила, що 15 червня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання.

Предметом договору є передача на умовах довічного утримання у власність ОСОБА_8 житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого по пров. Студентському, 17, м. Кіровоград та земельної ділянки площею 0,0586 га. в межах згідно з планом, розташованої за вищевказаною адресою.

28 січня 2012 року померла ОСОБА_6. ОСОБА_4 є її онуком.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 червня 2013 року вищевказаний договір довічного утримання від 15 червня 2011 року визнано недійсним з підстав того, що ОСОБА_6 під час посвідчення даного правочину не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки страждала на психічний розлад у формі атеросклеротичної деменції. Дане рішення суду набрало законної сили.

Однак, після ухвалення рішення суду, виникли нові обставини, які стосуються спірного правочину. Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.06.2015 року, яким визнано невинуватим і виправдано лікаря ОСОБА_9, (здійснював записи щодо стану здоровя ОСОБА_6Г.) у предявленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 366 КК України, встановлено, що 07.06.2011 року ОСОБА_6 перебувала за межами м. Кіровограда і не могла бути на прийомі в день зазначений в медичній документації, у лікаря диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_9

Також суд дійшов висновку, що запис від 07.06.2011 року в амбулаторній картці № 1311 хворої ОСОБА_6 про проведення огляду останньої ОСОБА_9, не відповідає дійсності.

Тобто, з даних судових висновків виходить, що записи не відповідають дійсності, а відтак доказів не усвідомлення ОСОБА_6 значення своїх дій та не можливість керувати ними при укладенні вищевказаного правочину, відсутні.

Вищезазначені обставини виникли після ухвалення судового рішення, а тому не могли бути враховані судом при розгляді справи, у звязку з чим є новими обставинами і можуть бути підставою для предявлення нової вимоги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_5, яка представляє інтереси ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, судом не враховано, що після ухвалення рішення виникли нові обставини, які стосуються договору довічного утримання, а саме вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.06.2015 року на підставі якого можна зробити висновок про те, що ОСОБА_6 при укладення даного правочину усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2, та пояснення представника відповідача ОСОБА_10, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави, на які посилається позивач обґрунтовуючи вимоги, не впливають на обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.06.2013 року, яким визнано недійсний договір довічного утримання укладений 15 червня 2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Встановлено, що 15 червня 2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №891. Згідно умов якого ОСОБА_11 (відчужувач) передала на умовах довічного утримання у власність, а ОСОБА_3 (набувач) прийняв у власність житловий будинок з господарського-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться по провулку Студентському 17, м. Кіровоград та земельну ділянку площею 0,0586 га в межах згідно з планом, розташовану за адресою: провулок Студентський, 17 м. Кіровоград, на якій розташовані згадані обєкти нерухомості (а.с.5-10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2013 року вищевказаний договір довічного утримання визнаний недійсним, Згідно акту № 229 посмертної судово-психіатричної експертизи від 26.04.2013 року, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 під час посвідчення договору, а саме станом на 15.06.2011 року страждала на тяжкий психічний розлад в формі атеросклеротичної деменції. Про це свідчить записи лікарів психіатрів в медичній карті амбулаторного хворого №1311 КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» та встановлений діагноз «атеросклеротична деменція» 07.06.2011року. ОСОБА_11, 01.01.1938року народження за своїм психічним станом на час укладення правочину, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.53-55). Рішення суду набуло чинності (а.с.56-58).

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2016 року, яке 07 квітня 2016 року залишено без змін судом апеляційної інстанції, заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 червня 2013 року за нововиявленими обставинами, які є підставою заявленого позову, залишено без задоволення.

У відповідності до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За приписами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа може звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Зміст позовної заяви з урахуванням норм матеріального права, на які посилається позивач, а також наданих стороною пояснень в суді, заключаютья в тому, що вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2015 року встановлені нові обставини, які підтверджують, що ОСОБА_6 при укладенні договору довічного утримання усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а відтак договір довічного утримання є дійсним.

Судовими провадженнями в рамках кримінальної справи встановлено, що факт перебування ОСОБА_6 07 червня 2011 року в іншому населеному пункті, а відтак, що вона не могла бути на прийомі у медичному закладі ( з чим повязує сторона виникнення нових обставин) не свідчить про те, що запис в амбулаторній картці хворої ОСОБА_11 лікарем ОСОБА_9 вчинено без фактичного огляду особи. А доводи представника потерпілого ОСОБА_3 про те, що цей запис вчинено в інтересах зацікавленої особи ОСОБА_12 (онука покійної ОСОБА_11Г.), є лише припущенням та нічим обєктивно не підтверджено (а.с.23-27).

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, в рамках кримінального провадження по обвинуваченню лікаря ОСОБА_9 не встановлено обставин, які підтверджують, що ОСОБА_11 на момент укладення вищевказаного правочину усвідомлювала значення своїх дій та не спростовують висновків покладених в основу рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 червня 2013 року, яким визнано недійсним даний договір.

Зазначені позивачем доводи не спростовують акт №229 посмертної судово психіатричної експертизи від 26.04.2013 року комісії лікарів, за яким особа, страждала на тяжкий психічний розлад в формі атеросклеротичної деменції та під час укладення спірного правочину не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи вищевикладене, обставини на які посилається сторона позивача, не впливають на правомірність заявленої вимоги, оцінка правочину здійснена судовими рішеннями за наслідками яких договір довічного утримання від 15.06.2011 року визнаний недійсним. Зазначене не є новими доказами, оскільки були відомі позивачу на час розгляду спору про визнання договору недійсним.

Крім того, при зверненні до суду сторона керувалась вимогами ст.ст. 203,207 ЦК України, діючим законодавством передбачено визнання дійсним правочину на підставі ст. 220 ЦК, коли недодержана норма закону про нотаріальне посвідчення договору.

Тому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, який встановив необґрунтованість заявлених вимог та виходячи з визначених ст. 1 ЦПК України завдань цивільного судочинства правомірно відмовив у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: