ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2113/17
провадження № 2/753/3175/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді ЦИМБАЛ І.К.

при секретарі - МАРТИНЮК І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах недієздатної особи ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, відділ реєстрації місця проживання Дарницької районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, зняття з реєстраційного обліку, стягнення грошових коштів -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в інтересах недієздатної ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача, де є треті особи, про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, зняття з реєстраційного обліку, стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що після смерті матері ОСОБА_3, остання була визнана недієздатною із призначенням опікуна ОСОБА_2. Під час розгляду справи про визнання позивача не дієздатною особо, судом встановлено, що відповідач не проживав разом із сім'єю з часу розірвання шлюбу із матір'ю позивачаОСОБА_5, колишньою дружино відповідача. Після смерті ОСОБА_5, відповідач намагався оформити спадщину надаючи фіктивні документи, в подальшому вселився у квартиру, належну ОСОБА_3 на праві власності як спадкоємиці першої черги після смерті ОСОБА_5 та проживає в останній. ОСОБА_3, разом із своєю дитиною вимушена проживати в опікуна більше десяти років, оскільки негативна поведінка відповідача по відношенню до недієздатної доньки вимусила опікуна забрати їх до себе. На даний час позивач із донькою бажають проживати у квартирі, разом з тим, ОСОБА_3, та дитина, не можуть користуватися власним майном, оскільки спільне проживання сторін не є можливим через події тих часів. Також, користуючись чужим майном відповідач не сплачує за квартиру, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та представник останнього позов підтримали з підстав наведених в останньому.

Відповідач та представник останньої позовні вимоги не визнали та пояснили, що відповідач разом із сім'єю проживав у квартирі, яка наразі належить його недієздатній донці ОСОБА_3 яка вступила у спадщину як спадкоємиця, після смерті матері та колишньої дружини відповідача ОСОБА_5 Перешкод у проживання ОСОБА_3 та її донці він ніколи не чинив, до квартири ОСОБА_3 приїздить коли бажає. З боку опікуна доньки претензій до відповідача щодо усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_3 ніколи не було. Заборгованість утворилась у зв'язку і з тим, що ОСОБА_3 та її опікуном отримуються кошти за здачу в оренду іншого житлового приміщення, яких достатньо для утримання майна. Протягом життя відповідач заробляв та отримував квартири, зокрема і ту, власником якої наразі є ОСОБА_3 Із колишньою дружиною відповідач розлучився фіктивно, оскільки це було потрібно для отримання іншого житла.Під час спільного проживання мали місце сімейні сварки, проте такі є у всіх. Що стосується пред'явлення під оформлення спадщини дублікату свідоцтва про шлюб, то це було зроблено, щоб підтвердити, що відповідач та спадкодавиця перебували у шлюбі і квартиру отримували у шлюбі також. Враховуючи те, що відповідач вселився у квартиру, як член сім'ї наймача, проживає в останній, протягом десяти років претензій щодо його неналежної поведінки до власника квартири та або перешкод у реалізації квартири не здійснює вимоги є безпідставними. Що стосується заборгованості також позивач не надав належного обґрунтування таким вимогам.

Представник третьої особи органа опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, просив розглянути справу на користь неповнолітньої особи.

Представник відділу реєстрації місця проживання Дарницької районної державної адміністрації до суду не з'явився, будучи повідомлений належним чином, проте його неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2008 року є власником квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира) /а.с. 49, 50/.

У вказаній квартирі з 2003 року зареєстровані сторони, а саме ОСОБА_3 її донька ОСОБА_6, ОСОБА_4 /а.с. 48/.

Згідно рішення Дарницького районного суд м. Києва від 13.04.2007 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 11.10.2007 року про перегляд рішення першої інстанції /а.с. 3-5/, ОСОБА_3 визнана недієздатною, останній та її доньці призначено опікуна ОСОБА_2, який є троюрідним братом ОСОБА_3

Судовим рішенням встановлено, що відповідач з 1981 року не проживав із сім'єю, зокрема покійною дружиною ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_3, і згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Разом з тим, з вказаного рішення не вбачається, що обставини проживання стосувалися фактичного проживання саме у квартирі АДРЕСА_1.

Як вбачається, квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу від 01.12.2000 року, право власності за якою було зареєстровано 17.01.2001 року /а.с.49/, а відповідач, ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_7 зареєстровані у даній квартирі з 2003 року.

В свою чергу відповідач зазначив, що проживав у вказаній квартирі з часу її придбання вселившись туди, як член сім'ї, про що свідчить реєстрація місця проживання відповідача як батька /а.с.48/ і останній продовжує проживати у квартирі станом на сьогоднішній день.

Оскільки в рішенні суду не зазначено, що відповідач не проживав із сім'єю саме у квартирі АДРЕСА_1, таку обставину суд не вважає доведеною на підставі вказаного судового рішення на чому наполягав позивач та представник останнього, а інших доказів на підтвердження таких доводів суду згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не представлено.

Крім того, позивачем та представником останнього не надано доказів на підтвердження того, що відповідач вселився до вище вказаної квартири не як член сім'їабо припинив бути членом сім'ї власника квартири на сьогоднішній день.

Разом з тим, учасниками процесу визнано та не заперечувалась та обставина, що відповідач проживає у вище вказаній квартирі протягом майже останніх десяти років, а ОСОБА_3 та її донька проживають у ОСОБА_2

Оскільки право відповідача на проживання у квартирі не оспорюється ОСОБА_2, з точку зору правомірності такого проживання згідно ст. 405 ЦК України, суд вважає за недоцільне зупинятися на дослідженні цієї обставини.

Обґрунтовуючи позові вимоги, ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач створює перешкоди у користуванні ОСОБА_3 своєю власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Так, ОСОБА_2 зазначив, що з часу призначення останнього опікуном власника, одразу забрав її до себе разом із її неповнолітньою дитиною і протягом майже десяти років не вчиняв будь яких дій щодо використання ОСОБА_3 власної квартири, оскільки побоювався, що відповідач спричинить на неї тиск, як це було у минулому.

Суд вважає такі обґрунтування з точки зору вимог ст.ст. 321, 391, 383 ЦК України, на які посилається ОСОБА_2 неспроможними, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження таких обставин згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Посилання на обставини майже десятирічної давнини викладені у судовому рішенні того ж часу на думку суду є недостатніми для підтвердження обставин наявності перешкод у користуванні власністю з підстав, які зазначені у позові.

Крім того, ОСОБА_2 у позові не посилається на правову підставу в обґрунтування позовних вимог щодо виселення відповідача, зокрема якою могла б бути п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України, оскільки правова природа правовідносин, які склалися між сторонами, регулюється саме цивільним законодавством, тому що предметом спору є право приватної власності та використання цієї власності, тоді як житлове законодавство, після набрання чинності цивільним кодексом питання приватної власності не регулює.

Разом з тим, на час розгляду справи навіть якщо б ОСОБА_2 зазначив, вказану підставу для припинення сервітуту відповідача на користування квартирою, доказів для підтвердження того, що відповідач чинить по відношенню до ОСОБА_3 будь який тиск, внаслідок якого спільне проживання вказаних осіб є неможливим матеріали справи не містять.

Відповідач пояснив, що ОСОБА_3 приїздить коли бажає, останній раз була два роки тому, все більше має місце спілкування по телефону. Дійсно відповідач змінив замки у квартирі, проте ОСОБА_2 або донька ОСОБА_3 жодного разу не зверталися до відповідача з приводу надання їм ключів від дверей, не зверталися і до житлово - експлуатаційної організації або до правоохоронних органів з приводу чинення перешкод у користуванні майном, тощо. Вказані обставини не оспорювалися в судовому засіданні. З актів органу опіки та піклування про перевірку виконання обов'язків опікуна /а.с. 7, 11/ також не вбачається, що з боку відповідача мають місце будь які неправомірні дії по відношенню до ОСОБА_3, зокрема чинення перешкод у проживанні, зокрема шляхом психологічного тиску.

Суд вважає, що посилання на судове рішення, як на доказ неможливості проживання є недостатніми для того, щоб дійти такого висновку, оскільки обставини того, що майже десять років назад відповідач про доньку не дбав, впливав на її психологічний стан, забирав кошти та речі, провокував її, встановлювалися під час розгляду справи про опікунство десять років тому. У рішенні зазначено, що відповідач з донькою та покійною дружиною не проживав з 1981 рокуі до часу розгляду справи про опікунство у 2007 рік не проживав з останніми та онукою і на цьому наполягав і сам ОСОБА_2 Протягом останніх десяти років також сторони не проживають разом, що не оспорювалось в судовому засіданні.

Отже, дійти висновку, що спільне проживання сторін не можливе, зокрема через неправомірну поведінку відповідача по відношенню до власника квартири не представляється можливим. Суд вважає, що посилатися на обставини, які існували десять років тому і встановлювалися у той же час, для вирішення питання про опікунство, для встановлення факту існування перешкод для спільного проживання сторін буде юридично неспроможним.

Так, по перше як зазначено вище сторони разом не проживали, а судом не встановлено, що протягом останніх десяти років з боку відповідача вчинялися будь які дії, які б давали підстави вважати, що відповідачем у будь який спосіб чиняться перешкоди ОСОБА_3 та її донці у користуванні власним майном або відповідач продовжує вчиняти по відношенню до ОСОБА_3, дії про які зазначено у судовому рішенніу справі про недієздатність та опікунство ОСОБА_3 На час розгляду вказаної справи ОСОБА_3 навіть ще не набула право власності на квартиру.

Що стосується вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача на користь ОСОБА_3 для погашення заборгованості за комунальні послуги, то вимога не містить визначеної вартості таких послуг і незважаючи на наявність довідки про заборгованість, сума має бути зазначена у позові. Разом з тим ОСОБА_2 розмір витрат не зазначив.

Крім того, згідно ст. 322 ЦК України, тягар утримання майна лежить на його власникові, а отже для стягнення боргу за житлово - комунальні послуги ОСОБА_2 мав би сплатити суму такого боргу, а в подальшому вимагати її стягнення з відповідача, оскільки саме останній користувався квартирою та споживав вказані послуги, пославшись на відповідну правову підставу визначену цивільним законодавством.

Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, не законними і такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212 - 218 ЦПК України, ст.ст. ст.ст. 321, 391, 383 ЦК України суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах недієздатної особи ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, відділ реєстрації місця проживання Дарницької районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, зняття з реєстраційного обліку, стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Головуючий: