АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/177/17 Номер провадження 22-ц/786/2532/17Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківської сільської ради, Пирятинської районної державної адміністрації,

третя особа, яка не заявляла самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

про захист цивільних права та визнання права на земельну частку,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Білоцерківської сільської ради, Пирятинської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляла самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про захист цивільних права та визнання права на земельну частку.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилався на те, що його мати ОСОБА_3 з 1947 року працювала в колгоспі імені К.Маркса Пирятинського району і вийшла звідти на пенсію в 1989 році. У подальшому колгосп імені К.Маркса було реорганізовано та перереєстровано в КСП імені К.Маркса, та надалі в СВК «Білоцерківський», ПСП «Білоцерківське», ПСП «Хлібороб». Відповідно до рішення Пирятинської районної ради народних депутатів від 26 травня 1995 року №37 затверджено проект приватизації по КСП ім. Карла Маркса, однак до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай) по КСП ім. Карла Маркса ОСОБА_3 помилково не внесено.

У позові просив: відновити йому строк позовної давності на звернення до суду про захист його цивільного права;

визнати за його матір'ю ОСОБА_3, яка померла 06 вересня 2005 року, право на земельну частку (пай) розміром 5,96 умовних кадастрових гектар державного резервного фонду Білоцерківської сільської ради Полтавської області.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2017 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Білоцерківської сільської ради, Пирятинської РДА про захист цивільних права та визнання права на земельну частку відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір у сумі 1233 грн. 30 коп.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_2, який його оскаржив, посилаючись на неврахування судом обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

В судове засідання представник Пирятинської районної державної адміністрації не з'явився, надавши суду заяву у якій просить розглядати справу без його участі та залишити в силі рішення Пирятиського районного суду від 16 серпня 2017 року.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та його представника, представника Білоцерківської сільської ради, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимогу.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є сином померлої 06 вересня 2005 року ОСОБА_3 та спадкоємцем за законом її майна (а.с. 111).

З 1947 року по 1989 рік ОСОБА_3 працювала та була членом колгоспу ім. Карла Маркса с. Білоцерківці Пирятинського району Полтавської області, що підтверджується архівними довідками Пирятиської районної ради та Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області (а.с.5-7, 45). За повідомленням Світлозаводського об'єднаного управління Пенсійного фонду Кіровоградської області ОСОБА_3 за поданням колгоспу ім. Карла Маркса призначено пенсію за віком починаючи з 15 грудня 1984 (а.с.46).

З 1989 року ОСОБА_3 виїхала із с. Білоцерківці Пирятинського району на постійне проживання до м. Світловодськ Кіровоградської області (а.с.43).

У подальшому колгосп ім. Карла Маркса було реорганізовано та з 1993 року перереєстровано в КСП ім. Карла Маркса, у подальшому на СВК «Білоцерківський», ПСП «Білоцерківське». 01 березня 2010 року проведено державну реєстрацію припинення ПСП «Білоцерківське» у зв'язку з визнанням його банкрутом (а.с.32).

20 липня 1995 року державним актом серії ПЛ 3 на підставі рішення Пирятинської районної ради народних депутатів від 26 травня 1995 року КСП ім. Карла Маркса с. Білоцерківці Пирятинського району передано у колективну власність 2180,7 гектарів землі для виробництва сільськогосподарської продукції (а.с.86-89).

Згідно додатку до державного акту - списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Карла Маркса Пирятинського району, ОСОБА_3 не включена до вищезазначеного списку (а.с. 90-94).

Суд першої інстанції також правильно визначився із законодавством, яке регулює спірні правовідносини, вірно вказавши, що за змістом положень ст. 5 Земельного кодексу України в редакції закону від 13 березня 1992 року № 2196- XII, ст. 3 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям», ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання колективним сільськогосподарським підприємством, сільськогосподарським кооперативом, або сільськогосподарським акціонерним товариством державного акта на право колективної власності на землю. Право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на право колективної власності на землю. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що при вирішенні питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з'ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта.

Також суд правильно зазначив, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є.

Разом з тим, сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП.

Відтак, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що закон пов'язує набуття права на земельну частку пай перш за все з членством в самому сільськогосподарському підприємстві, зокрема для пенсіонерів, які працювали в господарстві, а після виходу на пенсію продовжують залишатись його членами.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 не набула права на земельну частку (пай), так як на час розпаювання землі вона не була членом КСП ім. Карла Маркса, не була включена у списки членів, які мають право на земельну частку (пай) цього підприємства, при розпаюванні землі КСП, при житті не оспорювала цих рішень.

Правильним є висновок суду першої інстанції, що позивач всупереч вимогам ст. 25 ЦК України, статей 27 - 31 ЦПК України ставить питання про права особи, цивільна та цивільна процесуальна правоздатність і дієздатність якої припинена у зв'язку з її смертю.

Представники відповідачів у судовому засіданні зробили заяву про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог, що є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на це, суд першої інстанції вірно врахував правову позицію, викладену у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно якої, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що судом першої інстанції не встановлено порушення прав позивача, суд прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск позовної давності.

Посилання в апеляційній сказі позивача про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, та не було враховано положення п. г ч. 1 ст. 81, ст. 152, ч. 1 ст. 25 ЗК України є безпідставними та не ставлять під сумнів висновки суду першої інстанції виходячи з наступного.

Із рішення суду вбачається, що суд першої інстанції вірно визначився із правовідносинами, які виникли між сторонами та правильно застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема, ст. 5 Земельного кодексу України в редакції закону від 13 березня 1992 року № 2196- XII, ст. 3 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям», ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію».

Разом з тим, положення п. г ч. 1 ст. 81 ЗК України не може бути застосовано до спірних правовідносин, оскільки позивач не ставив питання у даному позові про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування, а просив визнати право власності на земельну частку (пай) за померлою матір'ю.

Щодо застосування положень ст. 152 ЗК України, то вказана норма визначає можливі способи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, однак для застосування відповідно захисту права слід довести факт його порушення.

Відносно застосування положень ч. 1 ст. 25 ЗК України то позивач не надав суду доказів, що його мати ОСОБА_3 працювала у державному чи комунальному сільськогосподарському підприємстві та була пенсіонером з їх числа.

Тоді як, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 на час отримання КСП ім. Карла Маркса державного акта на право колективної власності на землю працювала в цьому КСП не підтверджуються матеріалами справи, а вказані доводи позивача були належним чином оцінені судом першої інстанції.

Так, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Зазначена норма визначена також у п. 1.8 Статуту КСП ім.Карла Маркса с.Білоцерківці Пирятинського району (а.с.61-66).

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, судом вірно встановлено та знайшло підтвердження при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 на час передання КСП ім. Карла Маркса державного акта про право колективної власності на землю була членом чи пенсіонером указаного підприємства (відсутня як її заява про включення у члени КСП так і рішення правління про включення її до членів КСП). Без свого волевиявлення ОСОБА_3 не могла стати членом КСП, оскільки це порушує принцип добровільності, визначений ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство».

ОСОБА_3 не зверталася із заявою про прийняття її до членів КСП (про що не заперечують представники позивача, посилаючись, що остання стала членом КСП внаслідок реорганізації колгоспу, членом якого вона була), остання виїхала з села Білоцерківці задовго до розпаювання земель, при житті не ставила питання про включення її до списку громадян - членів КСП ім. К.Маркса та визнання за нею права на земельну частку (пай).

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна