У х в а л а

17 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про часткове визнання недійсним договору довічного утримання,

в с т а н о в и л а :

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 20 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Апеляційний суд м. Києва 26 травня 2015 року скасував рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності й ухвалив у цій частині нове рішення, яким: розірвав укладений 18 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., реєстраційний № 1666; визнав за ОСОБА_5 право власності на АДРЕСА_1; стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1 тис. 51 грн 8 коп. судового збору.

В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишив без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12 травня 2017 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою у вказаній справі з підстави, передбаченої частиною третьою статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки касаційна скарга подана з порушенням встановлених статтею 325 ЦПК України строків і наведені заявницею доводи про поновлення строку на касаційне оскарження не є поважними.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 525 744, пункту 1 частини першої статті 755 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 серпня, 26 вересня і 7 листопада 2012 року, 30 січня 2013 року, 13 жовтня 2014 року і 4 березня 2015 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 12 травня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що наведені ОСОБА_4 доводи щодо поважності причини пропуску строку касаційного оскарження є необґрунтованими, оскільки про існування судового рішення суду апеляційної інстанції заявниці було відомо ще у 2015 році, а тому наявні правові підстави для відмови у відкритті касаційного провадження з підстав, передбачених статтями 319, 325, 328 ЦПК України.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах від 26 вересня 2012 року і 30 січня 2013 року суд касаційної інстанції, направивши справи на новий розгляд, указав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ;

- в ухвалі від 1 серпня 2012 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для розірвання договору довічного утримання з огляду на те, що відповідачка довела належними та допустимими доказами факт виконання умов договору довічного утримання належним чином;

- в ухвалі від 7 листопада 2012 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного про наявність правових підстав для розірвання договору довічного утримання, оскільки всупереч укладеному між сторонами договору відповідач (як набувач майна) не утримував позивачку матеріально, не забезпечував її харчуванням, належним доглядом і наданням побутових послуг, необхідними лікувальними засобами;

- в ухвалі від 4 березня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за позивачкою (як правонаступником) права власності на спірне майно, оскільки відповідачка вжила всіх заходів для виконання умов договору довічного утримання, але через перешкоди з боку позиваки не змогла повністю виконати зобов'язання, у зв'язку з чим відсутня її вина в неналежному виконанні умов договору.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2014 року, на яку також посилається заявниця, не може слугувати прикладом неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, оскільки не є судовим рішенням суду касаційної інстанції, а постановлена за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень щодо вирішення питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про часткове визнання недійсним договору довічного утримання за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк