У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Кадєтової О.В., Маляренка А.В.,
Карпенко С.О.,Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особіГоловного управління Держземагентства у Київській області, державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» (далі - ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки. В обгрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» 20 травня 2002 року видано державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_3, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Рішенням господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року задоволено позов Глевахівської селищної ради, припинено ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказану земельну ділянку, визнано недійсним державний акт на право користування землею, виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», та скасовано його державну реєстрацію. В подальшому, Глевахівська селищна рада здійснювала розпорядження землями вилученими у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» за рішенням господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року. Згідно з інформацією Управління Держкомзему у Васильківському районі Київської області щодо земельних ділянок, які перетинають межі земель ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на території Глевахівської селищної ради станом на 08 липня 2011 року, ОСОБА_6 за рішенням Глевахівської селищної ради від 24 серпня 2008 року № 459-21-V передано у власність земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, а в подальшому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2. Рішенням господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі, вказане рішення набрало законної сили. На думку заступника прокурора, земельну ділянку площею 387,19 га залишено в постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», і на даний час підстава для проведення вилучення 387,19 га земель з постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» відпала. А відтак, передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує поновлені права позивача і ці землі мають бути повернуті у користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». Позивач просив рішення Глевахівської селищної ради від 24 серпня 2008 року № 459-21-V, в частині надання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 визнати незаконним та скасувати. Визнати недійсним, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована по АДРЕСА_1, та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року рішенняВасильківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами установлено, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» 20травня 2002 року видано державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_3, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102.

ОСОБА_6 на підставі рішення Глевахівської селищної ради від 24 серпня 2008 року № 459-21-V, видано державний акт серія НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, який зареєстровано 22 лютого 2010 року.

Рішенням господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року задоволено позов Глевахівської селищної ради, припинено ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, вилучено у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказану земельну ділянку, визнано недійсним державний акт на право користування землею, виданий ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», та скасовано його державну реєстрацію.

Рішенням господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31 грудня 2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року рішення господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 залишено без змін.

23 червня 2011 року Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу Глевахівської селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року залишено без змін.

Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» листом від 19 серпня 2011 року направило директору ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» копії каталогів координат земельних ділянок, та зазначило що координати зовнішніх меж земельних ділянок по яких були складені каталоги координат були складені не по польовим вимірам, а за допомогою дигитайзера.

Управління Держкомзему у Васильківському районі листом від 30 травня 2011 року повідомило Глевахівську селищну раду про те, що землі відповідно до державного акту на право користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» не були внесені до автоматизованої системи координат державного земельного кадастру, а картографічні матеріали з права користування земельною ділянкою на ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» відсутні.

Управління Держкомзему у Васильківському районі листом від 17 жовтня 2011 року повідомило прокуратуру про те, що при внесенні поданого каталогу координат на земельну ділянку ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» до Автоматизованої Системи Координат ведення держаного земельного кадастру, управлінням було виявлено земельні ділянки, які перекривають зовнішні межі даної ділянки. Зокрема і земельна ділянка ОСОБА_6 кадастровий № НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначені права гарантовані ст. 41 Конституції України.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Разом з тим, положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

У запереченнях на заяву щодо застосування строків позовної давності, прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури (а.с. 3-6, т. 2) наголошено, що підставою для звернення до суду з даним позовом стала інформація Управління Держземагентства у Васильківському районі від 05 січня 2015 року про земельні ділянки, які мають перетин із земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», що належать останньому відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 від 20 травня 2002 року. Дану інформацію було представлено згідно обмінних файлів, наданих листом Васильківської міжрайонної прокуратури № 8331вих-13 від 26 грудня 2013 року.

Проте, позивачем не доведено, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» про своє порушене право дізналось в межах строку позовної давності, з огляду на рішення господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Слід зауважити, що передача у власність земельної ділянки відповідачеві відбулася саме у період чинності судового рішення від 31 грудня 2008 року, на момент надання земельної ділянки відповідачеві вона була вилучена із користування державного підприємства на користь Глевахівської селищної ради, а тому застосування до даних правовідносин вимог закону щодо попереднього вилучення земельної ділянки у встановленому законом порядку у землекористувача є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що прокурором не доведено, що земельні ділянки відповідачів накладаються на земельну ділянку державного підприємства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовує та не дає підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
А.В. Маляренко
Г.І. Мостова