УхвалА

іменем україни

25 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: Міжнародний валютний фонд (представництво в Україні), Європейський Банк реконструкції і розвитку (представництво в Україні), офіс Ради Європи в Україні (представництво в Україні), посольство Сполучених Штатів Америки в Україні, Президент України Петро Олексійович Порошенко, Верховна Рада України, Національний банк України, Кабінет Міністрів України, про визнання кредитного договору, додаткових угод, договорів поруки та іпотеки недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представників: ОСОБА_8, ОСОБА_9, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016року ОСОБА_4, ОСОБА_5звернулися до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 3 серпня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» перейменоване в публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ML-A00/126/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 61 400 доларів США на придбання нерухомого майна, зі сплатою відсотків, строком до 2 серпня 2021 року. 3 серпня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № SR-A00/114/2006, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальникомвідповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

14 серпня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ML-A00/126/2006 між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № PML-А00/128/2006, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку нерухоме майно по АДРЕСА_1 належне їй на праві власності.

6 квітня 2009 року між ОСОБА_4 та банком підписано додатковий договір № 2 до кредитного договору № ML-A00/126/2006 щодо розміру процентної ставки за користування кредитом. 6 квітня 2009 року між ОСОБА_5 та банком підписано додатковий договір № 3 до договору поруки№ SR-A00/114/2006, у частині сплати боржником відсотків за користування кредитними коштами. 25 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та банком підписано додатковий договір № 3 до кредитного договору № ML-A00/126/2006 щодо розміру процентної ставки за користування кредитом та графіку платежів.

13 червня 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ML-A00/070/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 32 500 доларів США на придбання нерухомого майна, зі сплатою відсотків, строком до 11 червня 2021 року. 13 червня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банкомта ОСОБА_5 було укладено договір поруки № SR-A00/055/2006, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору. 13 червня 2006 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ML-A00/070/2006 між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № PML-A00/071/2006, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку нерухоме майно по АДРЕСА_3, що належить її на праві власності. 20 червня 2013 року між ОСОБА_4 та банком підписано додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-A00/070/2006 щодо визначення терміну нерухоме майно. 20 червня 2013 року між ОСОБА_5 та банком підписано додатковий договір № 1 до договору поруки № SR-A00/055/2006.

20 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ML-A03/109/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 101 500 доларів США на придбання нерухомого майна, зі сплатою відсотків, строком до 19 червня 2015 року. 20 червня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ML-A03/109/2008 та кредитним договором № ML-A00/070/2006 між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № PML-A03/109/2008/1, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку нерухоме майно по АДРЕСА_2, що належить їй на праві власності. Між ОСОБА_4 та банком підписано додатковий договір № 3 від 20 червня 2013 року та додатковий договір № 4 від 25 квітня 2014 року до кредитного договору № ML-A03/109/2008, щодо сплати боржником відсотків за користування кредитними коштами.

Позивачі вважали, що банк не мав право видавати кредит у валюті за відсутності індивідуальної ліцензії, а умови вищевказаних кредитних договорів є несправедливими, суперечать законодавству, принципу добросовісності, унаслідок чого наявний істотний дисбаланс договірних прав, обов'язків та погіршення їх становища, як споживачів фінансових послуг. Спірні договори були укладені під примусом та унаслідок введення ОСОБА_4 в оману, зазначені вище додаткові договори до кредитних договорів та договори поруки вчинялись банком одноособово, проти їх волевиявлення. Вказували про те, що правочини щодо основного зобов'язання, а також ті, які його забезпечують їм не відомі та ними не вчинялись. Отже, вважали спірні правочини такими, що порушуюсь їх права, унаслідок чого вказані договори є нікчемними.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд визнати кредитний договір № ML-A00/126/2006 від 3 серпня 2006 року, з усіма додатками до нього, договір поруки № SR-A00/114/2006 від 3 серпня 2006 року та договір іпотеки № PML-А00/128/2006 від 14 серпня 2006 року недійсними. Визнати кредитний договір № ML-A00/070/2006 від 13 червня 2006 року, з усіма додатками до нього, договір поруки № SR-A00/055/2006 від 13 червня 2006 року, договір іпотеки № PML-A00/071/2006 від 13 червня 2006 року недійсними. Також, просили визнати кредитний договір № ML-A03/109/2008 від 20 червня 2008 року, з усіма додатками до нього, договір іпотеки № PML-A03/109/2008/1 від 20 червня 2008 року недійсними.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представники: ОСОБА_8, ОСОБА_9., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, суди, правильно застосувавши положення ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, дійшли вірного висновку про те, що укладені між сторонами договори не є несправедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивачів як споживачів кредитних послуг. Посилання ОСОБА_4, ОСОБА_5 на те, що спірні договори укладені між сторонами з використанням банком нечесної підприємницької практики та те, що позивачів при укладенні вказаних договорів було введено в оману, є безпідставними та ними не доведені, що є їх процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що відповідно до ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України при укладенні спірних правочинів сторони погодили їх умови, а позивачі, підписуючи вказані договори, засвідчили, що надана їм банком інформація є повною, доступною, достовірною. ОСОБА_4 питання щодо розірвання кредитних договорів не порушувала, виконувала їх умови та сплачувала кредитні кошти, тобто визнала умови договорів.

Крім того, суди дійшли правильного висновку про те, що спірні кредитні договори містять положення про сплату платежів за цими договорами у гривні з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту у доларах США. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитними договорами унаслідок підвищення курсу іноземної валюти зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник мав можливість виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Також, на момент укладення спірних кредитних договорів, а саме станом на 8 листопада 2006 року у ПАТ «ОТП Банк» була наявна ліцензія, видана Національним банком України, на здійснення банківських операцій з валютними цінностями та дозвіл від 8 листопада 2006 року з додатком до нього, в якому наведено перелік операцій, що має право здійснювати банк з валютними цінностями.

При цьому договори поруки є забезпеченням існуючого невиконаного основного зобов'язання, укладені у чіткій відповідальності до вимог закону.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, та їх представників: ОСОБА_8, ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 3 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта