Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКоротуна В.М.,
суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6 про стягнення боргу, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», яке діє через представника Воронцову Марину Володимирівну, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 02 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 13 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір кредиту № 958/3-121, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 79 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами, строком до 08 листопада 2032 року.

Відповідач умови договору не виконав, припинив сплачувати платежі на погашення кредитної заборгованості, допустив утворення заборгованості, яка станом на 17 березня 2016 року складає 141 406,79 доларів США та яку ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути з відповідача.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 02 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем пропущено передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності звернення до суду з вказаним позовом.

Такі висновки суду є правильними та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що 13 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір кредиту № 958/3-121, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 79 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами, строком до 08 листопада 2032 року.

Відповідач умови договору не виконала, припинила сплачувати платежі на погашення кредитної заборгованості, допустила утворення заборгованості, яка станом на 17 березня 2016 року становить 141 406,79 доларів США, що складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 75 576,71 доларів США, заборгованість із сплати відсотків - 37 408,81 доларів США, пеня - 28 421,27 доларів США.

Пунктом 1.1 договору визначено, що відповідач повинна щомісячно до 10 числа сплачувати в погашення тіла кредиту та нарахованих відсотків 263,33 долара США.

Таким чином, сторони поряд з установленням строку дії договору встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

У статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі здійснювала погашення кредиту, останній платіж нею було здійснено - 14 березня 2012 року.

Вказуючи на те, що за відповідачем станом на 17 березня 2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 141 406,79 дол США, що за курсом НБУ становить 3 796 021,53 грн, позивач звернувся у квітня 2016 року до суду з позовом про стягнення вказаної кредитної заборгованості.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору вбачається, що ним передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 252 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому із аналізу ст. 261 ЦК України слідує, що початок перебігу строку позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов'язувався своєчасно та у повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 цього договору.

У п. 4.5 договору сторонами погоджено, що у разі невиконання позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Оскільки позичальник припинила погашати тіло кредиту та відсотків з 14 березня 2012 року, то суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, з урахуванням положень п. 4.5 договору дійшов правильного висновку, що термін виконання основного зобов'язання відповідно до положень пункту 4.5 договору змінений (14 березня 2012 року + 60 календарних днів) і саме з цієї дати банк набуває право вимоги до позичальника дострокового повернення всього кредиту. При цьому із позовом до суду банк звернувся лише у квітня 2016 року, що свідчить про пропуск ним трирічного строку позовної давності.

Вказаний висновок судів відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Отже, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх відповідно до ст. 337 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 02 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун
Судді:І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович