Справа № 755/492/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Рудь Н.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, визнання графіку погашення заборгованості недійсним, визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, визнання графіку погашення заборгованості недійсним, визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що 26 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та позивачем укладено кредитний договір № 50008393, згідно якого відповідач надав позивачу основний кредит у розмірі 486 397,66 грн., що еквівалентно 59 710,00 доларів США, та додатково кредитні кошти у розмірі 204 287,00 грн., що еквівалентно 25078,20 доларів США, строком на 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,90 % річних. Згідно п.1.1. загальних умов кредитування, які є додатками до кредитного договору відповідач зобов'язувався надати позивачу кредит в українських гривнях. Згідно п. 1.3.1 кредитного договору, розмір платежів, що підлягають сплаті у повернення кредиту було визначено сторонами в еквіваленті іноземної валюти (долар США) на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту. Вважає, що погашення кредиту із зазначенням еквіваленту платежів у доларах США є незаконним, оскільки кредитні кошти було нараховано в гривнях, а таму повернення кредиту та відсотків повинно відбуватися також у гривнях. Просив визнати недійсним кредитний договір № 50008393 від 26 квітня 2013 року в частині визначення грошового еквіваленту суми кредиту та суми додаткового кредиту в іноземній валюті, визнати недійсним графік погашення кредиту, як додаток до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1, визнати недійсним п.п. 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 2.4, 3 загальних умов кредитування за кредитним договором № 50008393 від 26 квітня 2013 року, що укладений з відповідачем, зобов'язати відповідача зробити перерахунок усіх надмірно отриманих грошових коштів в рахунок наступних щомісячних платежів за кредитним договором.

Позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представництво інтересів здійснювали ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3

Представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги. Дали пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав. Підтримав письмові заперечення, в яких зазначено, що положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті. Крім цього, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому укладаючи договір в еквіваленті іноземної валюти, сторони приймають на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав важати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Коригування суми процентів внаслідок зміни обмінного курсу долара США по відношенню до іноземної валюти згідно Загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача так і відповідача і не підпадає під додаткові витрати за кредитним договором. Загальний розмір щомісячного платежу протягом усього часу дії Договору є незмінним та не може бути збільшений або зменшений виключно на власний розсуд відповідача. Крім цього, між сторонами досягнуто згоди стосовно всіх умов договору, з якими позивач був попередньо ознайомлений, що підтверджено підписанням договору. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.31-40).

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

26 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" був укладений кредитний договір № 50008393, згідно якого ОСОБА_1 надано основний кредит у розмірі 486 397,66 грн., що еквівалентно 59 710,00 доларів США, та додатково кредитні кошти у розмірі 204 287,00 грн., що еквівалентно 25078,20 доларів США, строком на 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,90 % річних (7, 8-10, 11-17).

Згідно п. 1.3. Загальних умов кредитування Сторони погоджуються, що кошти у повернення Кредиту та Додаткового кредиту Позичальником відображають справедливу вартість Кредиту та Додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання Компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено Сторонами у кредитному Договорі.

Відповідно до п. 1.3.1 Загальних умов кредитування розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення Кредиту та Додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому Позичальник сплачує платежі у повернення Кредиту та Додаткового кредиту відповідно до виставлених Компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у Кредитному договорі.

Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок змінни обмінного крсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення Кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього Кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний Компанією, збільшиться більше, ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується Позичальником.

Додатково Позичальник зобов'язується компенсувати Компанії витрати, що пов'язані зі сплатою податку з доходів фізичних осіб (або іншого аналогічного податку), у зв'язку з виникненням у Позичальника доходу, пов'язаного зі змінами курсу іноземної валюти, прийнятої Сторонами у Кредитному договорі, по відношенню до української гривні.

Згідно п. 1.3.2 Загальних умов кредитування у часткову зміну зазначених вище положень цього пункту, Компанія матиме право вимагати, щоб платежі у погашення Кредиту та Додаткового кредиту були розраховані за обмінним курсом (про який було повідомлено банком за 2 (два) дні до дати виставлення рахунка) іншого банку (Національного Банку України або іншого українського комерційного банку) замість обмінного курсу банку, вказаного вище. Сторони погоджуються, що така вимога може бути поставлена на власний розсуд компанією і без обмежень щодо кількості таких вимог протягом дії Кредитного договору, і для цього не вимагатиметься згода Позичальника. Компанія повинна повідомляти Позичальника про свій намір щодо зміни обмінного курсу за 7 (сім) робочих днів до дати відповідного платежу, який має бути сплачений позичальником. Новий обмінний курс, про який повідомить компанія в подальшому буде застосовуватися до усіх наступних платежів, які підлягають сплаті Позичальником до того моменту, коли Компанія повідомить про інше у такому ж порядку.

У випадку зміни обмінного курсу згідно з цим пунктом, усі інші вимоги Загальних умов кредитування повинні у рівній мірі застосовуватись до нового обмінного курсу.

Відповідно до п. 1.3.3 Загальних умов кредитування у разі несплати позичальнико платежів за новим обмінним курсом Компанія матиме право застосувати положення статті 3.

Згідно п. 2.4. Загальних умов кредитування наражування процентів: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» (для цілей розрахунку один календарний місяць складається із 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно до Графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент Суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту. При цьому проценти не нараховуються за період з дати отримання кредиту і до першого календарного дня наступного місяця.

Вимогами п. 3 Загальних умов кредитування передбачено порядок дострокового повернення кредиту.

Підставою для визнання недійсним Кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року в частині визначення грошового еквіваленту суми кредиту та суми додаткового кредиту в іноземній валюті, графіку погашення кредиту, як додатку до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року та пунктів 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 2.4, 3 Загальних умов кредитування як додатку до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року позивачем зазначено про визначення грошового еквіваленту суми кредиту в іноземній валюті, які є несправедливими.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно положень абз.3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється (частину першу статті 11 доповнено абзацом третім згідно із Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI).

В п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Графіком погашення кредиту № 50008393 від 26 квітня 2013 року передбачений еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у Графіку погашення кредиту відповідає положенням п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною Договору (а.с. 8-10).

Судом не встановлено і позивачем не доведено, що умови кредитного договору в частині застосування еквівалентів в іноземній валюті при розрахунках за договором є несправедливими та встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Крім того, згідно з частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами.

В п.п.15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також отримання кредиту в національній валюті.

Отже істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору.

Крім того, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті (правова позиція Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

З огляду на зазначене суд дійшов висновку щодо законності умов кредитного договору про сплату платежів у валюті України в розмірі еквівалентному іноземній валюті на день платежу.

Крім того, підставою для визнання недійсними кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року, графіку погашення кредиту, як додатку до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року та пунктів 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 2.4, 3 Загальних умов кредитування додатку до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року позивачем зазначено про відсутність будь-якої необхідної інформації щодо кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту, всіх умов кредитування та іншої інформації, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів».

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотківта про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Згідно до вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК).

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред»являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 6 зазначеної постанови встановлено, що вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Графіком погашення кредиту № 50008393 від 26 квітня 2013 року встановлено вартість послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору та орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом у еквіваленті доларів США та гривні на день укладання кредитного договору.

Отже, позивачем не доведено відсутність будь-якої необхідної інформації щодо детального розписку сукупної вартості кредиту, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів".

За вказаних обставин відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року, графіку погашення кредиту, як додатку до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року та пунктів 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 2.4, 3 Загальних умов кредитування додатку до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року в частині визначення грошового еквіваленту суми кредиту в іноземній валюті, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи те, що основні вимоги позивача про визнання недійсними кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року, графіку погашення кредиту, як додатку до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року та пунктів 1.3, 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 2.4, 3 Загальних умов кредитування додатку до кредитного договору № 50008393 від 26 квітня 2013 року судом не задоволено, тому не підлягає і задоволенню вимога про зобов'язання відповідача зробити перерахунок усіх надмірно отриманих грошових коштів в рахунок наступних щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на правову допомогу.

Як убачається з матеріалів справи між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична фірма Вернер і партнери» було укладено договір про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, до якого було укладено додаткову угоду № 8 від 09 січня 2013 року, за якою змінився виконавець зобов'язання - на ТОВ «Юридична фірма Вернер», а також додаткову угоду № 224 від 10 серпня 2015 року та заявки на надання юридичних послуг №719 від 26 січня 2017 року (а.с. 98-103, 104-107, 108-111, 112).

За вказаним договором ТОВ «Порше Мобіліті» замовило у ТОВ «Юридична фірма Вернер» надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях.

Вартість витрат на правову допомогу, відповідно до акту № 81 до Договору про надання юридичних послуг від 15 жовтня 2010 року складає 12 000,00 грн.

Зазначені витрати відповідач підтверджує рахунком-фактурою № 82 від 12 квітня 2016 року, актом № 81 до Договору про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, платіжним дорученням № 353 від 08 лютого 2017 року (а.с.113, 114, 115) .

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 90 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно п. 48 вищезазначеної постанови, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Однак позивачем не надано суду виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про здійснення діяльності у сфері права та диплом спеціаліста.

За таких обставин, підстав для відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок позивача в сумі 12 000, 00 грн. судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 192, 193, 203, ст.215, ст. 524, ст.ст. 533, 654, ст. 1054 ЦК України, Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Законом України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, п.2, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п.п.13, 14, 15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п. 47 постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», ст.ст. 10, 11, 12, 42, 56, 60, 61, 79, 84, 88, 89, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, визнання графіку погашення заборгованості недійсним, визнання кредитного договору недійсним відмовити.

У задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" витрат, понесених на правову допомогу, відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 10 жовтня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна