10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЄвграфовоїЄ.П., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Секунської сільської ради, третя особа - Центр надання адміністративних послуг Старовижівської районної державної адміністрації, про визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку незаконним,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 19 жовтня
2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, Секунської сільської ради, третя особа - Центр надання адміністративних послуг Старовижівської районної державної адміністрації, про визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку незаконним.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Секунської сільської ради від 19 листопада 2013 року № 31/5 надано дозвіл
ОСОБА_5 на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1. На підставі даного рішення розроблено технічну документацію для приватизації земельної ділянки.
ОСОБА_4 вказував, що у 1981 році було розроблено генеральний план забудови с. Секунь Старовижівського району, термін дії якого в подальшому продовжено і на даний час.
Всупереч генеральному плану забудови ОСОБА_5 самочинно побудував гараж з порушенням вимог п. 3.22.,3.24 ДБН 360-92, оскільки він побудований біля самої межі проїжджої частини АДРЕСА_1 та частково захоплено частину названої вулиці, при відкритті гаражних воріт вони виходять на проїжджу частину вулиці.
Вказував, що у подальшому ОСОБА_5 на захопленій частині дороги біля вʼїзду в гараж влаштував огорожу. Щоб «узаконити» таке самочинне будівництво гаража проектною організацію винесено межі земельної ділянки в натурі. Таким чином відповідачу незаконно передано у власність частину запроектованої дороги (землі загального користування), без зміни цільового призначення ділянки.
Земельна ділянка, яка була надана у користування ОСОБА_5 має суттєві розбіжності з земельною ділянкою яка була приватизована. ОСОБА_4 вважав, що ОСОБА_5 надана земельна ділянка, якою він фактично не користувався. Крім того, від господарської будівлі позивача до пасовища існує проїзд, яким користується позивач і його односельчани, проте, внаслідок дій відповідача його ширина звузилась до 2 метрів, у зв'язку із чим позивач позбавлений можливості доїхати до своєї господарської споруди.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив визнати незаконним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12 листопада
2014 року, індексний номер 29397289, видане реєстраційною службою Старовижівського районного управління юстиції Волинської області, згідно з яким ОСОБА_5 належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від

19 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 листопада

2016 року рішення Старовижівського районного суду Волинської області від

19 жовтня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 19 жовтня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_5 є власником будинковолодіння, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За даними погосподарських книг у користуванні батька відповідача ОСОБА_6 станом на 1994 - 2003 роки перебувала земельна ділянка площею 0, 55 га.

Рішенням Секунської сільської ради № 18/5 від 01 квітня 1994 року батьку відповідача ОСОБА_6 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,55 га. за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином встановлено, що батькові відповідача на момент його смерті (2003 рік) належала земля площею 0,55 га, в тому числі 0,06 га для будівництва, 0,49 га для ведення особистого підсобного селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 150).

Після смерті батька до ОСОБА_5 перейшло право на належну батькові земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням сесії Секунської сільської ради від 19 листопада 2013 року

№ 31/5 ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності ОСОБА_5 є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, що знаходиться за вищевказаною адресою.

Сторони не є суміжними землекористувачами, їх господарства розділяє проїзд (дорога).

Згідно геодезичної частини зйомки території с. Секунь найменша ширина проїзду між господарством ОСОБА_5 та ОСОБА_4 становить 2,44 м. (а. с. 194)

Встановлено, що всі споруди, в тому числі гараж, побудовані на земельній ділянці відповідача в 1980 році, тобто до розроблення генплану

с. Секунь (1982), на порушення якого посилається позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»передбачено, що самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно з ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки судами встановлено, що всі споруди, розміщені на території земельної ділянки, належної ОСОБА_5 знаходяться в її межах, не добудовувались і не переміщались з 1980 року, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,25 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 погоджена у встановленому порядку, в тому числі і з відділом Держземагенства в Старовижівському районі, і органи місцевого самоврядування до ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки не звертались.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 19 жовтня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від

19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від

22 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Секунської сільської ради, третя особа - Центр надання адміністративних послуг Старовижівської районної державної адміністрації, про визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку незаконним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Г.І. Мостова