Справа № 645/1957/16-ц
Провадження № 2/645/150/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2017 року Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.

за участю секретаря судового засідання Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, зміну черговості спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1993 року по 28.10.2015 року за адресою: АДРЕСА_1, змінити черговість спадкування, надавши їй право на спадкування після смерті ОСОБА_4, померлого 28.10.2015 року, разом зі спадкоємцем відповідної черги на спадкування, визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона та ОСОБА_4 проживали у сусідніх будинках по проспекту 50-річчя СРСР (проспект ОСОБА_5) в м. Харкові. Вони познайомилися на початку 90-х років та згодом почали проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу у належній позивачці квартирі АДРЕСА_3 до самої смерті ОСОБА_4. Як справжнє подружжя вони підтримували один одного та турбувалися про добробут своєї родини. ОСОБА_4 належною йому квартирою не користувався для проживання, зрідка навідувався до квартири, оскільки займався колекціонуванням монет, нагород, орденів та зберігав колекцію в квартирі. За декілька років до смерті ОСОБА_4 страждав на онкологічне захворювання та потребував постійного догляду та систематичного лікування. Крім амбулаторного лікування ОСОБА_4 декілька разів проходив лікування у стаціонарі і різних медичних закладах. Позивач зазначала, що здійснювала догляд за хворим, надавала йому моральну підтримку. Тобто з 1993 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 разом проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, поводилися як подружжя. У зареєстрованому шлюбі ніхто з них не перебував. Після смерті ОСОБА_4 позивачка зазначала, що самостійно організувала та оплачувала ритуальні послуги, повязані з похованням та поминами. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з квартири № 37 по проспекту Льва Ландау, б. 58/2 у м. Харкові, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, крім того після смерті залишилися цінні папери.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення.

Відповідачка ОСОБА_2,яка залучена ухвалою суду від 20.06.2017 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що ніколи ОСОБА_4 не мешкав однією сімєю з ОСОБА_1, на свята, які святкувалися він був сам та ніколи не говорив, що у нього є жінка, з якої він мешкає як подружжя.

Третя особа також заперечував проти задоволення позовних вимог , пояснивши, що померлий ОСОБА_4, був дядьком відповідача ОСОБА_2 , весь час за своє життя мав тісні родинні стосунки із своїм братом ОСОБА_6, а також з його донькою ОСОБА_2, перебуваючи у гостях, на родинних святах ОСОБА_4 ніколи не говорив, що мешкає з жінкою, ніколи не знайомив їх з ОСОБА_1 Коли вони сімєю приїздили до нього у гості за адресою: м. Харків, проспект 50-річчя СРСР, б. 58/2 кв. 37, то ніколи не бачили ОСОБА_1 в його квартирі.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, третю особу, свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте, відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

28.10.2015 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ВЛ № 516500, копія якого знаходиться в матеріалах справи (том 1 а.с. 17).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у виді квартири АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29.04.1999 року.

Також згідно заповіту від 25.07.2007 року ОСОБА_4 заповів належні йому прості іменні акції ОСОБА_3.

Що стосується вимог позивачки про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_5.

Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Так, у рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_8 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Захист права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах ВС України від 04 квітня 2011 року по справі № 3 - 18 цс 11.та від 07.11.2012 року у справі №6-107 цс 12.

Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, тому положення ст. 74 Сімейного кодексу України застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

За положеннями ч.ч. 1, 2ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 36 цього СК УКраїни шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України у справі №6-2333цс15 від 25.11.2015 року.

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16 висловлена правова позиція, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Правові позиції Верховного Суд України згідно з ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_4 отримав спірну квартиру у власність 29.04.1999 року.

Пунктом 5 ч.1ст. 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

З аналізу зазначеної норми закону слідує, що встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про поділ спільно набутого майна (стаття 74 СК України). Законодавець передбачив можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.

При вирішенні позовних вимог щодо встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без шлюбу з 1993 року по грудень 2013 року суд враховує, що згідно прикінцевих положень СК України він набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України.

ЦК України вступив в силу 01 січня 2004 року.

Отже положення вказаних кодексів слід застосовувати з дати набрання ним чинності.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу слід встановити з 01.01.2004 року.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з недоведеності факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 протягом з січня 2004 року по 28.10.2015 року однією сімєю, що відповідно до ст. 74 СК України виключає підстави для визнання майна, набутого сторонами в цей період, обєктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу цього майна.

Згідно зі ст.ст.11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1ст. 179 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася, на те, що між нею та ОСОБА_4 склалися відносини, притаманні подружжю, оскільки вони з 1993 року по 28.10.2015 року проживали в її квартирі, позивачка опікувалася про ОСОБА_4, вони спільно відпочивали та відзначали свята, що підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків та фотознімками.

При цьому суд врахує, що ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність.

Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Оцінюючи показання свідків, які є родичами позивачки і які підтвердили факт проживання однією сімєю, суд дотримується встановленого ст. 212 ЦПК принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

При оцінці показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 (доньки позивачки), ОСОБА_11 (тесть позивачки), суд враховує характер особистих взаємовідносин позивачки та свідків, які є родичами останньої, та звертає увагу, що їх показання свідчать лише про факт проживання сторін в одному житловому приміщенні під час відвідування цих приміщень свідками, спільного відпочинку сторін, та не підтверджують факту наявності у сторін взаємних прав та обов'язків, спільного побуту, виникнення та існування усталених відносин, що притаманні подружжю. Зокрема конкретні обставини придбання спірного майна, його вартість, джерела походження сплачених за нього грошей, час придбання свідкам не відомі, загальні подробиці цих подій їм відомі виключно зі слів сторін по справі.

Суд критично ставиться до показів вказаних свідків з боку позивача, оскільки вони не підтвердили факту ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_4, тобто прийняття участі у їх спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, а також наявність взаємних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не було представлено суду доказів на підтвердження ведення спільного господарства, а також ведення єдиного бюджету.

Фотографії спільного відпочинку, що містяться в матеріалах справи, не свідчать про спільне проживання сторін однією сім'єю.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й обставини, що спірне майно було придбане сторонами в наслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 26.01.1961 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 58/1, кв.4 , ОСОБА_4 - з 13.03.1974 року за адресою: м. Харків, проспект 50 річчя СРСР, б. 58/2, кв. 37.

Відповідно дост.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Разом із тим, ч.8 ст.6 зазначеного Закону встановлено, що у разі зміни адреси житла в межах адміністративно-територіальної одиниці особа або її законний представник повинні письмово повідомити про це орган реєстрації протягом десяти днів.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України № 6-97цс11 від 20.02.2012 року якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. Положення частини 2 статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік , у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Також суд зазначає, що заявляючи вимоги щодо визнання права власності на № 37 у будинку № 58/2 по проспекту Льва Ландау в м. Харкові, ОСОБА_1 посилалась на обставину спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 як на підставу своїх позовних вимог. В той же час відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання цього майна, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сїм'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем, не доведено, що джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти або їх спільна праця.

Навпаки, в матеріалах справи містяться фотознімки, відповідно до яких зафіксоване свято весілля, при цьому ОСОБА_4 на зображенні сам без ОСОБА_1 Даний факт було підтверджено в судовому засіданні третьою особою ОСОБА_3, який в судовому засіданні пояснив, що у 2004 році на весіллі сина ОСОБА_6 був присутній сам.

Також були надані відповідь ПАТ «Укртелеком» Київської філії, відповідно до якої ОСОБА_3 телефонував на стаціонарний телефон ОСОБА_4 за місцем реєстрації останнього.

Інші доводи сторони позивача щодо витрат на поховання, помини, догляд протягом 2015 року за ОСОБА_4, відповідно до довідки КЗОЗ «Харківська міська поліклініки № 5», а також, що ОСОБА_4 помер в за адресою реєстрації ОСОБА_1 висновків суду про безпідставність та недоведеність на теперішній час позовних вимог не спростовують, а тому в задоволені позову в повному обсязі суд відмовляє.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57 - 60, 213-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Фрунзенський районний суд м. Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -