Справа № 202/1822/16-ц
Провадження № 2/202/1195/2017
13 березня 2017 року Індустріальний районний суд . Дніпропетровська
в складі: головуючого судді Мороз В.П.
при секретарі Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в Індустріальному суді м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Жампиєвича про визнання права власності, -
В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКС» про стягнення боргу.
Ухвалою суду по вказаній цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКС» про стягнення боргу ОСОБА_8 було залучено до участі у справі, як третю особу, який заявив самостійні вимоги з огляду на предмет спору між сторонами.
Під час судового розгляду, позовна заява позивача ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЕКС» про стягнення боргу була залишена без розгляду згідно ухвали суду.
Позивач ОСОБА_8 в судове засідання не зявився, надав уточнену позовну заяву та просив її задовольнити в повному обсязі .
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська було змінено первісного позивача по цивільній справі № 202/1822/16-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4 Жампиєвича про визнання права власності на ОСОБА_1.
Позивач ОСОБА_1М, в судове засідання не зявився, надав уточнену позовну заяву та просив її задовольнити в повному обсязі
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.
Між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідачем була отримана від позивача грошова сума за житловий будинок, розташований в Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Радищева, 58. Однак до теперішнього часу Відповідачем умови договору виконані частково, не здійснено державне переоформлення права власності та не визнається право власності на нерухомий обєкт.
Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.(ст. 64 ЦПК України)
Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Судом в судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_2 (Продавець) 01 вересня 2007 року укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого, Продавець приймає оплату та передає нерухоме майно, а Покупець сплачує та приймає у власність житловий будинок, розташований за адресом: Україна, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Радищева, 58, на умовах, в порядку та строки, визначених цим Договором.
Предметом договору купівлі-продажу нерухомого майна, є садибний (індивідуальний) житловий будинок, який знаходиться за адресою: Україна, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Радищева, 58, загальною площею 62,4 м2. Договорі купівлі-продажу укладено в простій письмовій формі, підписаний обома сторонами.
Відповідно до умов договору Продавець повинен повідомити Покупця про всі права третіх осіб на нерухоме майно (права наймачів, право застави, право вимоги, тощо), а також про наявність інших обтяжень, що можуть перешкодити укладенню договору та відомі недоліки нерухомого майна, особливо приховані недоліки, які Покупець не міг побачити при огляді нерухомого майна.
Згідно до умов договору право власності на усе нерухоме майно на дату підписання попереднього договору належить ОСОБА_2 та Відповідач 1 взяв на себе зобовязання щодо держаної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно до Позивача.
За правилами ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
За вимогами ст. 328, 331 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Після надання пакету документів, що супроводжують підписання договору та його підписання належним чином, Відповідач 1 умови договору не виконав, а саме відмовляється на протязі 9 років від реєстрації права власності на нерухоме майно за Позивачем, на зв'язок не виходить, однак оплату за зазначене домоволодіння отримав в повному обсязі.
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК).
Суд дослідивши всі матеріали справи вважає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 01.09.2007 року є дійсним в порядку та на умовах передбачених ч.3 ст. 334 ЦК України.
Крім того, відповідно до аналізу наданих документів, ОСОБА_8 здійснив переобладнання нерухоме майно та відповідно до технічного паспорту за адресою: Україна, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Радищева, 58 знаходиться житловий будинок літера А-3, загальною площею 301,5 м2, що складається з наступних приміщень 1- коридор 25,7 м2, 2 коридор 2,7 м2, 3 санвузол 7,0 м2, 4 - кухня 16,0 м2, 5 житлова 23,2 м2, 1- гараж 24,0 м2, 6 хол 26,9 м2, 7 житлова 24,1 м2, 8 коридор 3,5 м2, 9 санвузол 7,8 м2, 10 житлова 14,0 м2, 11 житловий 23,6 м2, 12 сходи 4,1 м2, 13- житлова 98,9 м2.
У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно ч.5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об'єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об'єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об'єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.
Пронумерований, прошнурований звіт підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується суб'єктом господарювання, який проводив технічне обстеження (для юридичних осіб).
Відповідач 1 не визнає право ОСОБА_1 на власність нерухомого майна та ухиляється від переоформлення права власності на протязі тривалого часу, а отже у Позивача були підстави для звернення для суду щодо визнання права власності на нерухоме майно.
В порядку, встановленому ст. 376 ЦК, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за рішенням суду.
Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Відповідачу 1 належало домоволодіння загальною площею 62,4 м2, яке станом на момент подання позову вже повністю зруйновано та на його місті збудовано новий житловий будинок.
Право власності на новостворену рухому річ виникає в особи, яка її виготовила (створила), в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення зявляється обєкт, який може кваліфікуватись як нова річ, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому йдеться про створення такого обєкта для себе, оскільки, якщо він створюється за договором для іншої особи, він стає власністю цієї особи.
Важливе значення у звязку з цим має встановлення моменту, з якого річ можна визнати створеною, тобто обєктом у розумінні ст. 179 ЦК. Для рухомих речей право власності виникає з моменту закінчення відповідної діяльності (виготовлення, збирання, переробки тощо).
Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав ст. 6 Закону № 1952-ІV).
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 Кодексу).
Чинною редакцією ст. 120 ЗК передбачено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, під способами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 328, 331, 526, 527, 530 ЦК України, ст. 120 Земельного Кодексу України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, ЦПК України, суд
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.П. Мороз