У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоСитнік О.М.,
суддів: Гримич М.К., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 29 грудня 2005 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір № DNH4KS99981401, за яким останньому надано кредит у розмірі 6 307 грн 88 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідач належним чином умов договору не виконував, унаслідок чого виникла заборгованість.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 84 713 грн 33 коп., з якої: заборгованість за кредитом у розмірі 2 807 грн 82 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 22 472 грн 02 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 54 923 грн 33 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 4 010 грн 16 коп.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 02 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 02 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 2 807 грн 82 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 22 472 грн 02 коп., неустойку у розмірі 2 807 грн 82 коп. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що, звертаючись із даним позовом до суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд керувався тим, що відповідачем здійснювались погашення за кредитним договором 31 березня 2010 року, 02 квітня 2010 року, 09 грудня 2011 року, 02 липня 2015 року та п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) сторони погодили термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором у 5 років, тому ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись у квітні 2016 року до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, не пропустив строк позовної давності.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Судами встановлено, що 29 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір шляхом підписання заяви позичальника № DNH4KS99981401, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір (а. с. 6).

Відповідно до умов договору ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 6 307 грн 88 коп. для придбання товару, сплати комісії банку та компанії, строком на 36 місяців, до 29 грудня 2008 року включно, зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а також комісії, яка зазначена в Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

ОСОБА_6 не виконала своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в неї перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача (а. с. 7−10). При цьому апеляційний суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника від 29 грудня 2005 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим апеляційний суд оцінки наданому банком розрахунку заборгованості за кредитним договором (а. с. 4), в якому відсутні дані про погашення відповідачем кредитної заборгованості у 2010, 2011, 2015 роках, не надав.

У статті 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

За таких обставин, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивачем не надано беззаперечних доказів про те, що саме ті Умови, які є в матеріалах справи, із визначенням у п. 5.5 терміну позовної давності тривалістю 5 років, підписувала та розуміла відповідач при укладенні кредитного договору, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи та які правовідносини з них випливають, а саме: чи дійсно здійснювала відповідач оплату на погашення кредитної заборгованості у 2010, 2011, 2015 роках, не дав належної оцінки поясненням відповідача щодо відсутності такої оплати.

Крім того, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд, ухвалюючи рішення про стягнення суми заборгованості, в тому числі сум відсотків, неустойки, в мотивувальній частині рішення не навів відповідних розрахунків, з яких він виходив.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343−345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.М. Ситнік
Судді: М.К. Гримич А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак