Справа № 710/1732/15-ц
Провадження № 2/698/77/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2017 р. Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Кухаренка О.В.,

при секретарі - Гончар Т.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Катеринопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, відділ Держземагенства у Шполянському районі Черкаської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та стягнення коштів за користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати договір оренди землі від 12.09.2006 року, який зареєстрований у Шполянському відділі ЧРФ ДП «Центр ДЗК» 20.09.2007 року за № 39 - недійсним, стягнути з відповідача 13269 грн. 01 коп. матеріальної шкоди та 10000 грн. - моральної шкоди, а також судові витрати. Обгрунтовуючи позов, позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником земельної ділянки загальною площею 3,6566 га, яка розташована в адміністративних межах Соболівської сільської ради Шполянського району Черкаської області.

08.07.2015 року позивачу стало відомо, що 12.09.2006 року між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди земельної ділянки, належної позивачу на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 28.03.2014 року. Позивач стверджує, що вищезазначений договір оренди землі не підписувала, що шахрайськими діями відповідача договір було підроблено, що і змусило позивача звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити та визнати договір оренди землі від 12.09.2006 року, зареєстрований в Шполянському відділі ЧРФ ДП «Центр ДЗК» 20.09.2007 року за № 39 - недійсним та стягнути з відповідача 13269 грн. 01 коп. - матеріальної шкоди та 10000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_3, не визнав позовних вимог позивача посилаючись на те, що договір який позивач просить визнати недійсним з посланням на те, що вона його не підписувала був дійсно укладено саме нею в 2006 році на 49 років про що свідчить її підпис у договорі, а також на виконання вимог договору нею було отримано 50000 грн. за оренду цієї земельної ділянки, а потім вона отримала 10000 доларів США за продаж цієї земельної ділянки. Також вважає, що позивач після укладення договору в 2006 році та отримання відповіді від прокуратури Шполянського району 2011 році достовірно знала про його існування разом з тим до суду звернулася лише в 2015 році, де крім пред'явлення безпідставних вимог нею таким чином було пропущено строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові.

Третя особа ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленим в судове засідання не з'явився.

Представник третьої особи відділу Держземагенства у Шполянському районі до суду не з'явився, подав письмову заяву про розгляд справи без участі представника відділу Держземагенства у Шполянському районі.

Частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, відповідно до частини першої статті третьої ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про оренду землі» - передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з врахуванням наступного.

Судом встановлено, що позивачеві на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 3,6566 га, яка розташована в адмінмежах Соболівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 28.03.2014 року (а. с. 7).

12 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 49 років 11 місяців, починаючи з дати його реєстрації. Договір засвідчений підписами обох сторін та зареєстрований 20 вересня 2007 року у відділі Держземагенства у Шполянському районі (а. с. 15-16).

Згідно вищезазначеного договору загальна сума орендної плати складає 1000 гривень на рік.

Наявна в матеріалах справи додаткова угода до договору оренди (а. с. 22), свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 отримала за оренду земельної ділянки від відповідача орендну плату в розмірі 50000 грн. Цей факт також підтверджений проведеною Прокуратурою Шполянського району перевіркою (а. с.17-18).

Таким чином судом встановлено, що заборгованість по орендній платі перед позивачем у орендаря відсутня.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06.10.1998 №161-ХІV.

Згідно зі статями 13, 14, 19 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно дост.15 Закону України «Про оренду землі», орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є суттєвими умовами договору оренди землі.

Після досягнення сторонами домовленості з питань орендної плати та інших істотних умов, передбаченихст.15 Закону України «Про оренду землі», підписання договору оренди та його реєстрації він набуває чинності та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін, у тому числі й у частині розміру орендної плати. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку (ст.792 ЦК України, ст.ст.23,30 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно статті 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Статтями 24, 25 Закону «Про оренду землі» передбачені права та обов'язки орендодавця та орендаря, зокрема, орендодавець зобов'язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.

Відповідно до ч.1ст.32 Закону України «Про оренду землі»,на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати (п.«д» ч.1ст.141 Земельного кодексу України).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 №6-146цс12, яку згідно зі ст.360-7 ЦПК України суди мають враховувати при застосуванні таких норм права.

За змістом статей 626,628,629,651 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин 2, 3 статті 203 ЦК України, особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Відповідно до п.2.ч.1 статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2, частини 4 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може бути підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням представника позивача ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 05.11.2015 року призначено судову почеркознавчу експертизу для встановлення дійсних обставин по справі. Разом з тим згідно повідомлення Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз про неможливість надання висновку від 29.01.2016 року (а. с. 85-86) вбачається, що у зв'язку із ненаданням позивачем до експертної установи вільних зразків підпису та почерку, експертний висновок надати неможливо.

Встановлені обставини свідчать про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не підписувала спірний договір оренди землі.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримувала орендну плату відповідно до спірного договору оренди землі від 12.09.2006 року, що свідчить про те, що позивач знала обсяги орендної плати які вона отримує щорічно. Наявність будь яких доказів про домовленість між сторонами про оплату за користування земельною ділянкою, яка належить позивачу і є предметом судового розгляду. Встановлені обставини свідчать про наявність волевиявлення позивача на укладення спірного договору оренди.

Зазначені обставини позивачем ОСОБА_1 не спростовані.

Посилання позивача на недійсність договору оренди землі з підстав не підписання його особисто позивачем, суд не приймає до уваги. Так, ст.204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню, оскільки сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі».

Позивачем не вказано і не доведено в судовому засіданні, які саме права позивача порушені, відсутністю яких істотних умов договору оренди землі порушені права позивача, не надано суду доказів порушення прав позивача відповідачем, судом таких порушень не встановлено.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної та моральної шкоди суд прийшов до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, позивачем не доведено в ході розгляду справи та не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому майнової шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача та не підтверджено її розмір відповідно до позовних вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 майнової шкоди за недоведеністю.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В той же час, п. 4 вказаної Постанови Пленуму передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору».

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин.

На підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач ОСОБА_1 не зазначила які, на її думку обставини свідчать про заподіяння їй моральної шкоди, та не надала будь-яких доказів у розумінні ст.ст. 59, 60 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходила позивач при визначенні розміру моральної шкоди саме в таку суму - 10000 гривень.

За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 204, 626, 628, 629, 651, 792, 1166 Цивільного кодексу України; Законом України «Про оренду землі» № 161-XIV від 06.10.1998 року; ст.ст. 124, 210 Земельного кодексу України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди»; ст.ст. 3, 10, 11, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, відділ Держземагенства у Шполянському районі про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та стягнення коштів за користування земельною ділянкою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Катеринопільський районний суд Черкаської області. У разі якщо рішення було винесене без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий О.В. Кухаренко