Ухвала

Іменем України

07 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 31 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 30 червня 2009 року між нею та її онукою - ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання (догляду). Мотивом укладення договору довічного утримання був її похилий вік та неможливість самостійно забезпечувати собі гідні умови життя. Відповідно до зазначеного договору вона передала у власність відповідачці 13/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язалась доглядати та довічно її утримувати. З 2008 року по 3 вересня 2015 року вона проживала з ОСОБА_4 та вела спільне господарство по АДРЕСА_2, але у 2015 році ОСОБА_5 помер і вона вирішила повернутись до свого основного місця проживання - у будинок, в якому зареєстрована та який відчужила на користь відповідача. Однак, з'ясувалось, що відповідач не має наміру виконувати своє зобов'язання по договору, жодним чином не допомагає матеріально та обмежує її право на проживання у будинку, ігнорує її, не розмовляє, забороняє користуватись туалетом, постійно скаржиться на те, що позивач заважає їй та її чоловіку. При цьому відповідач та її чоловік обзивають її, використовуючи ненормативну лексику, усі її особисті речі відповідач винесла до сараю та заборонила зберігати в будинку.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, позивач просила розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 30 червня 2009 року між нею та відповідачем; визнати за нею право власності на 13/25 частин будинку АДРЕСА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 31 січня 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений 30 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Звіздун Н.К. за реєстровим № 1542. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 13/25 частин будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суди, правильно застосувавши положення ст. ст. 614 744, 755 ЦК України, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли обґрунтованого висновку про те, що умови договору довічного утримання відповідачкою не виконувались з моменту укладення договору, що відповідач не спростовує та що є підставою для розірвання договору довічного утримання.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Умнова