Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №317/3047/16 Головуючий у 1 інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/778/1711/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Комунарський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ТОВ «Купер Прайс», третя особа: Комунарський ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20 червня 2015 року придбала у ОСОБА_4 земельну ділянку, що розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, Степненська сільська рада, Садівниче товариство «Бєлазіст», ділянка № 18, але на час відчуження ділянки у ОСОБА_4 був відсутній витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що перешкоджало здійснити нотаріальне оформлення купівлі-продажу земельної ділянки, у звязку з чим нею було передано ОСОБА_4 гроші у сумі 12000 грн., про що складено відповідну розписку.

В той же день на неї було оформлено членську книжку Садівничого товариства «Бєлазіст» та сплачено внесок 2000 грн.

З 20 червня 2015 року до кінця травня 2016 року вона не могла звязатися з ОСОБА_4 для вирішення питання про здійснення нотаріального оформлення купівлі-продажу земельної ділянки, при зустрічі в кінці травня 2016 року ОСОБА_4 повідомив, що на все його майно накладено арешт.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, державний реєстраційний номер 21, за адресою Запорізька область Запорізький район, Степненська сільська рада, Садівниче товариство «Бєлазіст», ділянка № 18, зобовязати Комунарський ВДВС м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, зняти арешт з зазначеної земельної ділянки, стягнути з ОСОБА_4 сплачений судовий збір в сумі 551,21 грн.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 09 грудня 2016 року замінено у даній справі відповідача ТОВ «Купер Прайс» на належного відповідача ОСОБА_5

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов не заснований на законі та є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_3 про не дослідження судом першої інстанції матеріалів справи спростовується змістом рішення суду.

Згідно з п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно зясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 58, 59 ЦПК).

Відповідно до п.п. 5, 25, 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За приписами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку виникло у ОСОБА_4 згідно наданої позивачем ОСОБА_6 довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, 28.03.2016 року (на підставі рішення державного реєстратора), тобто після передачі ділянки позивачу за розпискою, яка не може вважатись договором купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки вказаний договір підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 657 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (в редакції Закону № 1878-VI від 11.02.2010).

Таким чином, до моменту нотаріального посвідчення договір купівлі-продажу земельної ділянки юридично не є укладеним.

За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки договір не був укладеним, то суд не може визнати його дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, такі вимоги ОСОБА_3 не заявлялися.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ст. 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів за власним розсудом обираючи спосіб захисту.

Згідно зі ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 не надано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх вимог про виникнення у ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку та про наявність спору між сторонами у справі.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_3 про визнання відповідачами позову не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_3 не ґрунтуються на вимогах закону, суд першої інстанції згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України відмовив у прийнятті визнання відповідачами позову та продовжив судовий розгляд справи по суті.

Посилання ОСОБА_3 на те, що обставини, наведені в її позовній заяви можуть бути підтверджені показаннями свідків, не може бути прийнято до уваги, оскільки у даному випадку в силу положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України показання свідків є недопустимими доказами у цій справі.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно зясовані обставини справи, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору застосовані правильно, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: