ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1345/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О. з секретарями судового засідання Косолап Л.П., Горбань С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» до ОСОБА_2, треті особи: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна», Моторне(транспортне) страхове бюро України, про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 р. приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Гарант-Система» (далі - ПрАТ «СК «Гарант-Система») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 22985,18 грн.

Позов обґрунтований такими обставинами. 31 березня 2015 р. у м. Києві на вул. Польовій відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, допустив порушення вимог ПДР України, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2. Автомобіль Honda Civic був застрахований у ПрАТ «СК «Гарант-Система» відповідно до договору страхування наземного транспорту, на виконання умов якого було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 22985,18 грн. Оскільки ОСОБА_2 є винним у дорожньо-транспортній пригоді, ПрАТ «СК «Гарант-Система» відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993, 1166, 1192, 22 ЦК України набуло права зворотної вимоги до винуватця дорожньо-транспортної пригоди у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали пославшись на викладені у позовній заяві обставини та правову позицію Верховного Суду України, висловлену в аналогічних справах.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнав пославшись на незаконність і безпідставність вимог ПрАТ «СК «Гарант-Система». На обґрунтування заперечень зазначив, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Україна» (далі - ПрАТ «СК «Україна»), про що позивач та вигодонабувач були повідомлені. Відтак у позивача є право звернення до страхувальника винної особи з вимогою про повернення виплаченої суми страхового відшкодування і лише в разі недостатності цієї суми у відповідача виникає обов'язок сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Треті особи ПрАТ «СК «Україна» та Моторне (транспортне) страхове бюро України своїх представників до суду не направили, проте їх неявка не перешкоджає встановленню фактичних обставин справи.

Заслухавши представників сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

31 березня 2015 р. у м. Києві на вул. Польовій сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2 та Honda Civic, д.н.з. НОМЕР_4. під керуванням ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_2 є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що доводиться постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 р. про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. (а.с. 12).

Автомобіль Honda Civic, д.н.з. НОМЕР_4, належить ОСОБА_7, а ОСОБА_6 має право керувати ним (а.с. 16).

Майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням зазначеним автомобілем були застраховані у ПрАТ «СК «Гарант-Система» згідно договору страхування наземного транспорту № 05-16/000742 від 29 грудня 2014 р. (а.с. 6, 7).

1 квітня 2015 р. ОСОБА_6 повідомила страховика про настання страхового випадку, а 13 липня 2015 р. ОСОБА_7 подав заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 8, 11).

На виконання умов договору страхування ПрАТ «СК «Гарант-Система» здійснило оцінку завданої потерпілій особі майнової шкоди та виконало свої зобов'язання по виплаті страхового відшкодування, перерахувавши безготівкові кошти в загальному розмірі 22 985,18 грн. на рахунок ПрАТ «Дніпро Мотор Інвест», що підтверджується актом про страховий випадок, звітом про розслідування події із засобом наземного транспорту, актом виконаних робіт та платіжними дорученнями від 23 жовтня 2015 р. № 1947 та від 2 листопада 2015 р. № 1997 (а.с. 13, 14-15, 20, 18, 19).

Правовою підставою заявлених ПрАТ «СК «Гарант-Система» вимог є, зокрема, положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Шкоди завдано неправомірними діями відповідача ОСОБА_2, проте на момент дорожньо-транспортної пригоди його цивільна відповідальність при використанні автомобіля Toйота, д.н.з. НОМЕР_5, була застрахована в ПрАТ «СК «Україна» відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ/0675036 від 25 липня 2014 р. з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в сумі 50000 грн., за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, - в сумі 100000 грн. та нульовою франшизою (а.с. 76-77).

Недійсним чи нечинним вказаний поліс не визнавався.

На обґрунтування правомірності заявлених вимог позивач посилається, зокрема, на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 р. у справі № 6-2808цс15 (а.с. 85-94),відповідно до якої право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Однак встановлені судом правовідносини і правовідносини, які були предметом дослідження Верховного Суду України у вищевказаних справах, не є подібними, оскільки судом встановлено, що потерпіла сторона (ОСОБА_7.) реалізувала своє право на відшкодування шкоди шляхом звернення до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування. Шкода потерпілій особі відшкодована страховою компанією відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту. Відтак в даному випадку абсолютне право потерпілого на відшкодування шкоди не порушено.

Позивач також посилається на постанови Верховного Суду України від 23 грудня 2015 р. у справі № 6-2587цс15 та від 21 грудня 2016 р. у справі № 760/25782/14-ц (а.с. 141-144, 145-147), у якихсформульовано правову позицію, яка полягає в тому, що страхова компанія у регресних правовідносинах має усі права потерпілого, в тому числі і право на відшкодування шкоди її заподіювачем, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність була застрахована.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Однак у справі, що розглядається, суд вважає за необхідне відступити від викладеної правової позиції Верховного Суду України з таких підстав.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до ст. 5 Закону № 1961-IV об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-IV).

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик, а договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Оскільки позивач є господарюючим суб'єктом у галузі страхування, здійснює свою діяльність з метою отримання прибутку та на власний ризик, він не є потерпілою особою у правовідносинах, які склалися, а відтак і не має абсолютного права на відшкодування шкоди в порядку регресу.

Такий висновок суду випливає із суті договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та ґрунтується на положеннях Закону № 1961-IV, який визначає метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності не лише забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а і захист майнових інтересів страхувальників (ст. 3).

До того ж держава, запроваджуючи обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, гарантувала захист інтересів як потерпілих, так і страхувальників, шляхом ліцензування і встановлення державного нагляду за страховою діяльністю, який здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відтак на думку суду ототожнення потерпілої особи зі страховиком - суб'єктом підприємницької діяльності, у регресних правовідносинах не лише не ґрунтується на положеннях цілої низки законодавчих норм, зокрема, Закону № 1961-IV, глави 8 ЦК України, Законів України «Про підприємництво», «Про господарські товариства», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», а і суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність.

З огляду на вказане суд вважає, що в даному випадку повинні діяти не правила регулювання деліктних зобов'язань, а положення закону, які передбачають покладення обов'язку відшкодування завданої потерпілому шкоди не на особу, яка завдала шкоди, а на іншу особу.

Ураховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що страховик, який виплатив потерпілому страхове відшкодування, має право регресної вимоги до страховика цивільно-правової відповідальності винної особи і лише в разі недостатності страхової виплати вправі пред'явити регресні вимоги до особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність.

Оскільки полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідача встановлена нульова франшиза, а максимально можливий розмір виплати за шкоду, заподіяну майну, становить 50000 грн., обов'язок відшкодувати позивачу витрати, понесені на виплату потерпілій особі страхового відшкодування, лежить на страховику цивільно-правової відповідальності відповідача ОСОБА_2, яким є ПрАТ «СК «Україна».

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 суми сплаченого позивачем потерпілому страхового відшкодування відсутні, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Гарант-Система» до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: