АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1597/17 Головуючий І-ої інстанції: Ніколаєнко І.В.
Справа № 640/8456/16-ц Доповідач Пономаренко Ю.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Єрьоменко О.В.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності та витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визнання права власності та витребування майна, в якому із урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Лівобережна, 2, 4 (кадастровий номер :14:020:0014), загальною площею 4 га та витребувати її у відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що згідно укладених договорів купівлі-продажу від 02.08.2012 ОСОБА_4 набула право власності на дві земельні ділянки із кадастровими номерами :03:008:0117 (площею 2,0 га), :03:008:0118 (площею 2,0 га). На момент придбання вказаних земельних ділянок вони відносились до території Циркунівської сільської ради (за межами населеного пункту) Харківського району Харківської області. Зазначені договори купівлі-продажу були зареєстровані міськрайонним Управлінням Держкомзему у місті Люботині Харківського району Харківської області в Поземельній книзі 15.08.2012 за реєстровими №№ 01, 01.

Згодом між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли довірчі відносини, оскільки власниця земельних ділянок мала намір їх відчужити, а ОСОБА_5 мав досвід у здійсненні таких правочинів. З цих підстав ОСОБА_4 видала довіреності (посвідчені приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 27.11.2013) на імя ОСОБА_5 із правом розпорядження земельними ділянками. У подальшому ОСОБА_4 припинила дію виданих довіреностей, про що внесла відповідні записи до Єдиного реєстру довіреностей.

Одночасно, у звязку зі зміною меж м.Харкова (згідно постанови Верховної Ради України від 06.09.2012) ОСОБА_4 було замовлено розробку нової технічної документації, відповідно до якої земельним ділянкам було присвоєно нові кадастрові номери: :14:020:0012 (замість :03:008:0117), :14:020:0011 (замість :03:008:0118).

Незважаючи на припинення повноважень повіреного, ОСОБА_5 вчинив дії щодо відчуження на користь ОСОБА_10 земельних ділянок, що належали ОСОБА_4, в судовому порядку.

Після отримання ОСОБА_4 інформації щодо вибуття із її власності на користь ОСОБА_10 двох земельних ділянок на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2016 року, вказане рішення було оскаржено в апеляційному порядку. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18.05.2016 було задоволено скаргу ОСОБА_4 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог про визнання за ОСОБА_10 права власності на земельні ділянки.

Разом з тим, після прийняття апеляційним судом Харківської області рішення від 18.05.2016 року ОСОБА_4 стало відомо, що ОСОБА_10 ще 01.04.2016 здійснив відчуження земельних ділянок із кадастровими номерами :14:020:0011, :14:020:0012 на користь ОСОБА_7 У свою чергу ОСОБА_7 на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 11.04.2016 із ОСОБА_3, здійснив відчуження цих же земельних ділянок на користь останнього.

ОСОБА_3 було вчинено дії щодо обєднання двох земельних ділянок, що належали ОСОБА_4, в одну земельну ділянку площею 4,0 га, якій присвоєно новий кадастровий номер :14:020:0014. З наведених підстав ОСОБА_4 просила задовольнити вимоги, визнавши за нею право власності на земельну ділянку та витребувати її у ОСОБА_3, оскільки майно вибуло із володіння поза волею власника.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Лівобережна, 2, 4 (кадастровий номер :14:020:0014) загальною площею 4га. Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Лівобережна, 2, 4 (кадастровий номер :14:020:0014) загальною площею 4 га. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 4000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_11 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач довела, що належні позивачу земельні ділянки вибули із її володіння не з її волі, а у звязку з ухваленням рішення суду, яке потім було скасовано.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам по справі. Судом повно та всебічно досліджені надані докази, дана їм належна оцінка та згідно встановленого постановлено рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З аналізу зазначеної норми вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право.

Кожна особа, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов'язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи містять дані про те, що за договорами купівлі-продажу від 02.08.2012 року ОСОБА_4 набула у власність земельні ділянки із кадастровими номерами :03:008:0118 (площею 2 га), :03:008:0117 (площею 2 га), що розташовані на території Циркунівської сільської ради (за межами населеного пункту) Харківського району Харківської області, надані для ведення особистого селянського господарства.

Постановою Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» від 06.09.2012 земельні ділянки із кадастровими номерами :03:008:0118 (площею 2 га), :03:008:0117 (площею 2 га), що розташовані на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області увійшли до території, яка включена до меж міста Харкова. Нова адреса земельних ділянок: м. Харків, вул. Лівобережна, 2 та м. Харків, вул. Лівобережна, 4 (відповідно).

У звязку зі зміною територіальних меж міста Харкова ОСОБА_4 замовлено розробку технічної документації із землеустрою, згідно якої земельним ділянкам присвоєно нові кадастрові номери: :14:020:0012 (замість :03:008:0117), :14:020:0011 (замість :03:008:0118).

Крім того, ОСОБА_4 видала на імя ОСОБА_5 довіреності (посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 27.11.2013), якими уповноважила повіреного розпоряджатись земельними ділянками.

08.10.2015 між ОСОБА_10 та ОСОБА_4, від імені якої діяв ОСОБА_5, укладено та нотаріально посвідчено попередні договори купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок. Умовами попередніх договорів сторони погодили укладення у майбутньому договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

У подальшому ОСОБА_4 припинила дію довіреностей, виданих ОСОБА_5 про що 24.11.2015 внесено відповідні записи до Єдиного реєстру довіреностей №№ 2522, № 2521.

Через ухилення від виконання умов попередніх договорів ОСОБА_10 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельні ділянки. Представництво інтересів ОСОБА_4 при розгляді справи здійснював ОСОБА_5, повноваження якого на той момент вже були припинені.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2016 у справі № 638/21295/15-ц позовні вимоги ОСОБА_10 задоволено. Визнано за ОСОБА_10 право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :03:008:0118 площею 2 га, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Лівобережна, 4, а також на земельну ділянку із кадастровим номером :03:008:0117 площею 2 га, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Лівобережна, 2.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18.05.2016 року скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2016 року у справі № 638/21295/15-ц та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельні ділянки.

Також, як вбачається із відповіді управління Держгеокадастру у м.Харкові Харківської області від 26.05.2016 № 19-20.08-3-2388/20-16, наданої на адвокатський запит, спірні земельні ділянки неодноразово відчужувались. Зокрема, земельні ділянки із кадастровими номерами :14:020:0012, :14:020:0011 спочатку були відчужені ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7, який у свою чергу відчужив на користь ОСОБА_3

Крім того, відповідно до заяви ОСОБА_3 про державну реєстрацію земельної ділянки та технічної документації із землеустрою щодо обєднання земельних ділянок, здійснено обєднання земельних ділянок з кадастровими номерами :14:020:0011, :14:020:0012. Сформованій ділянці присвоєно кадастровий номер :14:020:0014.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.09.2016 № 67983501 власником земельної ділянки із кадастровим номером :14:020:0014 (загальною площею 4 га), що розташована за адресою: вул.Лівобережна, 2,4 м.Харків є ОСОБА_3. Наведена обставина не заперечується представником відповідача.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як визначено ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, а також примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст. 203 ЦК України).

Як встановлено судом, рішенням апеляційного суду Харківської області від 18.05.2016 у справі № 638/21295/15-ц було скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2016 року про визнання за ОСОБА_10 права власності на спірні земельні ділянки.

Внаслідок скасування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2016 року у ОСОБА_8 було відсутнє право на земельні ділянки, оскільки скасування судового акту не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 по справі № 6-449 цс 15, що в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

І тому, як наслідок, ОСОБА_10 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на розпорядження земельними ділянками.

Згідно приписів цивільного законодавства, закріплених у п.3 ч.1 ст.3, ст. 627 ЦК України, ч.3 ст. 635 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору. Вибуття майна поза волею власника у разі ухилення від виконання попередніх договорів, в тому числі на підставі рішення суду, є недопустимим, що підтверджено правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 по справі № 6-226цс14.

В силу положення ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

На підставі досліджених матеріалів, а саме: технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), відповіді управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 26.05.2016 № 19-20.08-3-2388/20-16 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.09.2016 суд1 інстанції дійшов вірного висновку, що спірна земельна із кадастровим номером :14:020:0014 (загальною площею 4 га), яка розташована за адресою: вул. Лівобережна, 2,4 м. Харків є результатом поєднання двох земельних ділянок із кадастровими номерами :14:020:0011, :14:020:0012.

У свою чергу, вибуття двох земельних ділянок та їх трансформація в одну земельну ділянку із кадастровим номером :14:020:0014 (загальною площею 4 га), яка розташована за адресою: вул. Лівобережна, 2,4 м. Харків, було здійснено поза волею власника на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2016 у справі № 638/21295/15-ц, яке згодом було скасовано.

Вирішуючи питання можливості звернення із вимогою про витребування спірної земельної ділянки у відповідача суд 1 інстанції вірно врахував постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у п. 22 якої зазначено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Аналогічна правова позиція була також викладена у постанові Верховного Суду України від 21.11.2012 у справі № 6-136цс12.

До того ж Верховний Суд України у своїй постанові від 16.04.2014 при розгляді справи № 6-146цс13, предметом якої було витребування майна із чужого незаконного володіння, дійшов висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, суд 1 інстанції дійшов висновку ґрунтовного висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно та його витребування у відповідача.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції про задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судова колегія, керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Ю.А. Пономаренко

Судді - П.В. Кісь

ОСОБА_2