05.10.2017 року Провадження №2/425/500/17
Справа №425/1840/17
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді - Романовського Є.О.,
за участю секретаря - Вада Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,
Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказали, що квартира АДРЕСА_1 (Леніна) в м. Рубіжному Луганської області належить їм на праві приватної спільної часткової власності. На теперішній час в зазначеній квартирі зареєстрована відповідач - колишня дружина позивача ОСОБА_3, яка фактично з 2010 року в ній не проживає, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, оскільки проживає в іншій країні, комунальні послуги не сплачує, чим перешкоджає їм як власникам квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном.
На підставі викладеного, просять суд визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 36 в будинку № 45-а по вул. Володимирській (Леніна) в м. Рубіжному Луганської області.
Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
В судове засіданні відповідач не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, причина неявки не відома. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача не надходило.
За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення.
05 жовтня 2017 року відповідно до ст. 225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши пояснення позивачів, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової (по 1/3) власності належить квартира за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Володимирська (Леніна)АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.05.2005 року № 264, витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 08.08.2005 року № 7989198, технічним паспортом від 10.05.2005 року та приватизаційними платіжними дорученнями від 06.07.2005 року № № 668, 669, 670 (а. с. 9-13, 15, 15-зворот).
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 23.06.2017 року Рубіжанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано 29.07.2010 року, про що складено відповідний актовий запис № 150 (а.с.31).
Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 09.06.2017 року № 201755233 у АДРЕСА_3 (Леніна) в м. Рубіжному Луганської області зареєстровані: ОСОБА_1 (співвласник), ОСОБА_3Є.(син), ОСОБА_2 (чоловік),
ОСОБА_4 (невістка), ОСОБА_5 (онук) (а.с. 14).
Актом щодо встановлення факту проживання за адресою: Луганська область,
м. Рубіжне, вул. Володимирська (Леніна), 45-а, кв. 36 встановлено, що ОСОБА_4 в даній квартирі не проживає (а.с.32).
Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду пояснили, що відповідач більше семи років не мешкає за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Володимирська (Леніна), 45-а, кв. 36.
У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.
У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачі є власниками квартири, в якій залишається зареєстрованою відповідач, яка з 2010 року в квартирі позивачів не проживає, чим позбавляє власників даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю.
Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Володимирська (Леніна), 45-а, кв. 36 підлягають задоволенню.
Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача в спірному житлі задоволенню не підлягають, оскільки згідно ст.7 Закону України «Про вільний вибір місця проживання та свободу пересування» однією з підстав зняття особи з реєстрації є рішення суду про втрату права на користування житловим приміщенням, а отже, визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації в квартирі.
Керуючись ст. ст. 5-11, 57-60, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Володимирська (Леніна), 45-а, кв. 36.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до Рубіжанського міського суду Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано.
У разі подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Є.О. Романовський