Справа № 460/339/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Тесля Б.І.
Провадження № 22-ц/783/3369/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до територіальної громади смт.Івано-Франкове в особі Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області, третя особа Публічне акціонерне товариство «Явір» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулися з позовною заявою, якою просять суд ухвалити рішення, яким визнати за ними, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, право спільної часткової власності за набувальною давністю на приміщення - квартири АДРЕСА_1

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2017 року в позові відмовлено.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що в 2000 році на засіданні правління ПАТ «Явір» їм було виділено квартири. Неотримавши всіх необхідних документів для реєстрації права власності позивачі звернулися за правовою допомогою. Вважає, що ПАТ «Явір» вводить в оману позивачів та фактично позбавляє права на житло. Заперечує твердження ПАТ «Явір» що позивачі нічого не вчиняли по збереженні приміщення а тільки навпаки привели у невідповідність.. В апеляційній скарзі зазначає, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном (квартирами) і продовжують відкрито, безперервно володити ними.

Просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що голова правління ВАТ «Явір» ОСОБА_6, 29 жовтня 2000 року звернувся до селищного голови смт. Івано-Франкове з листом в якому вказує, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1, укладений між ВАТ «Явір» і фірмою «Ротар» розірвано та на сьогоднішній день юридичної сили не має. Приміщення площею 173.3 кв.м. згідно спільного рішення правління підлягають переводу в житловий фонд ВАТ «Явір» та 25 квітня 2000 року звернувся до Головного архітектора Яворівського району з проханням виконати проектну документацію по переплануванню під житло вбудовано-прибудованих приміщень 5-ти поверхового житлового будинку в АДРЕСА_1.Згідно протоколу № 11 засідання Правління ВАТ «Явір» від 23.10.2000 року, було проінформовано членів правління про те, що внаслідок відмови Яворівської районної центральної аптеки від приміщень площею 173,3 м. кв. при житловому будинку по АДРЕСА_1, ці площі переведено в розряд житлового фонду і Яворівською службою архітектури виконано відповідне перепланування на дві 3-х кімнатні квартири. Також враховуючи те, що протягом багатьох років в черзі на одержання житла перебували працівники ВАТ «Явір» ОСОБА_4 та ОСОБА_3, тому Голова правління ОСОБА_6 запропонував надати ці квартири: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Присутні члени правління прийняли рішення погодитись з пропозицією голови правління ОСОБА_6

Як встановлено матеріалами справи, що 11 травня 2012 року протоколом №8 засідання наглядової ради ПАТ «Явір» вирішено скасувати рішення Правління ВАТ «Явір», викладене в Протоколі №11 від 23 серпня 2000 року, та надати ОСОБА_7 приміщення у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 площею 171,2 кв.м., яке позивачами не оскаржено.

Так, відповідно до ст. 344 ЦК України 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.

Пункт 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

При цьому слід враховувати, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).Правовомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Зважаючи на наведене та заявлені позовні вимоги (про визнання за позивачами права власності на квартири в приміщення будинку, що розташована на АДРЕСА_1 за набувальною давністю в рівних частках), позивачам у даному випадку слід було б довести факт існування спірного нерухомого майна, а саме квартири, факт заволодіння такою квартирою ними, та інші необхідні, наведені вище умови (передбачені ст. 344 ЦК України), за наявності яких, в судовому порядку за ними може бути визнано право власності. Однак вказаних обставин позивачами не доведено.

Доводи апеляційної скарги, що відповідно до протоколу №11 від 23.10.2000 році на засіданні правління ПАТ «Явір» їм було виділено квартири та оскільки у них не було всіх необхідних документів для реєстрації права власності та ПАТ «Явір» фактично позбавило їх права на житло не можуть слугувати підставою для скасування рішення оскільки такі не відповідають матеріалам справи та вказане рішення було скасоване 11 травня 2012 року.Так, як вбачається із матеріалів справи квартири, про визнання права власності на яку подано позов - не існує. Навпаки будівля, про визнання права власності на квартиру у якій подано позов, значиться як нежитлове приміщення та такі ніколи не перебувало у володінні позивачів .

Зважаючи на вказане підстав для задоволення їх позову про визнання за ними права спільної часткової власності на спірне приміщення як на квартиру за набувальною давністю - немає, а тому судом першої інстанції у задоволенні такого було вірно відмовлено.

Вищезазначені доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вказане, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу як необґрунтовану - відхилити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді