АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 622/1148/13-ц Головуючий суддя І інстанції Шабас О. С.
Провадження № 22-ц/790/4420/17 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року по цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання прострочення кредитора, визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, визнання недійсним договору поруки та іпотечного договору, та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсними п.п. 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору, застосувати правові наслідки визнання вказаних пунктів недійсними, визнати поруку та іпотеку припиненою, зобов'язати ПН ХМНО Слоневську Д.В. зняти заборону відчуження та виключити з реєстру заборон відомості про майно, що є предметом договору іпотеки, визнати прострочення кредитора з 08.07.2010 по 23.08.2012, зобов'язати ПАТ «Дельта Банк» зробити перерахунок заборгованості.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказав, що пред'явлення вимог про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. Зазначив, що строк позовної давності на звернення стягнення на предмет іпотеки сплив 09.09.2015, а порука припинилась 09.03.2013. Зауважив, що судом не була розглянута його заява від 17.12.2015 про застосування строків позовної давності. Вказав, що спірні пункти кредитного договору не відповідають актам цивільного законодавства. Послався на те, що суду не було надано доказів того, що боржник повідомлявся в установленому порядку про заміну кредитора. Таким чином вважає, що відбулось прострочення кредитора. Вказав, що суду не було надано належних та допустимих доказів розміру заборгованості.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 грудня 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 888/06-КВ (далі - Договір), згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 22100,00 USD (двадцять дві тисячі сто доларів США 00 центів) з розрахунку 13,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 22 грудня 2006 року по 21 грудня 2016 року. Мета кредитування - споживчі потреби. Відповідно до ст.ст. 512-519 ЦК, ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», постанови Правління НБУ №369 «Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства», 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку». Відповідно до п. 4.1 зазначеного договору в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанк» АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. (том 1 а.с.6-11, 18-21).

10.12.2014 року Золочівським районним судом Харківської області у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за зазначеним вище кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, визнання прострочення кредитора, визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, визнання недійсним договору поруки та іпотечного договору, та зобов'язання вчинити певні дії ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта банк» та залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_3 (том 2 а.с.21-25).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27.05.2015 року зазначене рішення Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 23 червня 2014 року в сумі 293 660 грн. 46 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 185583 грн. 15 коп. та заборгованості за відсотками у сумі 108077 грн. 31 коп. Стягнуто ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 4519 грн. 60 коп. Рішення суду у частині залишення без розгляду позову скасовано і справу в цій частині повернуто до Золочівського районного суду Харківської області для розгляду. Рішення набрало законної сили з моменту проголошення (том 2 а.с.129-133).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.08.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 27.05.2015 року відхилено, а рішення залишено без змін (том 2 а.с.177-178).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 не надано доказів невідповідності умов Кредитного договору загальним вимогам чинності правочину, що передбачені ст. 203 ЦК України. Інші позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими, оскільки обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, спростовані рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, ОСОБА_3 не було наведено належних і допустимих доказів у розумінні статей 58-59 ЦПК України на підтвердження того, що оспрювані договори повністю або частково є недійсними на підставі ст. 215 ЦК України.

Посилання ОСОБА_3 на те, що окремі пункти оспорюваних договорів суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Судами були досліджені положення оспорюваного Кредитного договору.

Так, відповідно до пункту 7.1 Кредитного договору шляхом підписання цього Договору Позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування Банка та отримання копії відповідного листа-повідомлення про умови кредитування Банка, за якими надається цей Кредит. А також підтверджує те, що уважно ознайомився зі змістом цього Договору, всі умови цього Договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має та зобов'язується їх дотримуватися та виконувати (том 1 а.с. 10).

Тобто, текст укладеного кредитного договору вже містить підтвердження того, що ОСОБА_3, позичальник, до його укладання був ознайомлений з умовами кредитування повністю, згоден з ними, заперечень, зауважень та запитань не мав, що спростовує твердження позивача за зустрічним позовом про те, що п. 5.4 Договору є несправедливим, оскільки умови кредитування погоджувалися сторонами.

Посилання ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог в частині визнання недійсності пунктів 1.6 та 1.8 Кредитного договору на п. 3.6 Правил, затверджених Постановою правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, яким визначено, що Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо), також не знайшли свого підтвердження в судовому засідання.

Так, аналізуючи зміст пунктів 1.6, 1.8 Кредитного договору, суд обґрунтовано дійшов висновку, що вони не містять вказівки на дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або на дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

На спростування тверджень ОСОБА_3 про те, що у Банку не було підстав нараховувати заборгованість після звернення до суду, судом першої інстанції було вірно застосовано п. 17 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за яким зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Посилання ОСОБА_3 на те, що прострочення кредитора відбулося внаслідок відсутності повідомлення боржника про заміну кредитора є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України у разі відсутності письмового повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, це може вплинути лише на право боржника зарахувати належне виконання первісному кредиторові, що у даному випадку не відбулося, і з цих підстав колегія суддів їх відхиляє.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що судом не було взято до уваги його заяву про застосування строків позовної давності є також безпідставними. З цього приводу суд відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України зазначив, що ст.ст. 256, 267 ЦК України не пов'язує позовну давність на наслідки її спливу з підставами для визнання припиненим договору, а вказує лише не те що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позову. Доводами апеляційної скарги вказаний висновок не спростовано.

З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, керуючись ч. 1 ст. 308 ЦПК України, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає оскаржуване заочне рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -