Справа № 359/6894/16-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/2267/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 07.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Фінагєєва В.О., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору про іпотечний кредит недійсним,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 6 серпня 2008 року між ним та ТОВ «УніКредит Банк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-42, за умовами якого банк зобовязався надати йому грошові кошти на купівлю квартири в сумі 60 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % за користування кредитом та остаточним строком повернення до 6 серпня 2038 року включно.

Позивач вважає, що зміст договору не містить детальний розпис загальної вартості кредиту, банк не надав йому інформацію, необхідну для здійснення свідомої оцінки власних можливостей для виконання договору та увів його в оману щодо істотних умов договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» договір є несправедливим та таким, що створює істотний дисбаланс договірних прав й обовязків на шкоду споживачу за результатом нечесної підприємницької діяльності банку.

У звязку з наведеним, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір про іпотечний кредит.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт повторно не зявився в судове засідання, будучи обізнаним про день та час слухання справи, на що вказують клопотання апелянта та його представників про відкладення розгляду справи, доручення на яких видавались апелянтом на передодні засідань.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, згідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України.

За вимогами ч.1 ст.303-1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців від дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Апеляційне провадження в даній справі відкрито 04 квітня 2017 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 6 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «УніКредит Банк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-42, за умовами якого банк зобовязався надати йому грошові кошти на купівлю квартири в сумі 60 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 % за користування кредитом та остаточним строком повернення до 6 серпня 2038 року включно.

Так, за правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. ст. 626628 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством.

З урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та частково виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договору про іпотечний кредит, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, детальний графік погашення кредиту і сплати процентів та письмову інформацію про відмінності умови кредитування (а.с. 43-60).

Крім того, як вбачається з п. 7.7 договору про іпотечний кредит, позивач ознайомився зі змістом цієї інформації та не мав жодних претензій з приводу її повноти та зрозумілості.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання договору про іпотечний кредит від 6 серпня 2008 року недійсним немає, позивач їх не довів, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Отже, суд правильно виходив з того, що ОСОБА_2 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору ним не доведено.

Такі висновки відповідають правовій позицій, викладеній у постанові Верховного ОСОБА_3 України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів вважає, що обставини, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.О.Фінагєєв

ОСОБА_3