Провадження № 2/127/552/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Помазанові М.О.,

за участю: представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, який неодноразово уточняла, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26.12.1992 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №3001, який в послідуючому на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.06.2012 року у цивільній справі №206/3210/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу було розірвано.

В період шлюбу відповідачем набуто право власності на земельну ділянку, площею 0,0069 га, розташовану за адресою: вул. Привокзальна/ вул. Верхарна, 24/2, м. Вінниця, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:003:0114, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯП №272931, виданого Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 29.10.2010 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстр. №173 від 16.07.2010 року, ВМХ №809315, ВМХ №809319, ВМХ №809322, яку позивач вважає спільним сумісним майном подружжя та просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки у розмірі 32 672 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом (а.с.5-6 т.2).

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Також, просила суд застосувати наслідки спливу загального строку позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, судових експертів, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, матеріалами цивільної справи Вінницького міського суду Вінницької області №206/2882/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності, позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 26.12.1992 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №3001, який в послідуючому на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.06.2012 року у цивільній справі №206/3210/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.7 т.1).

В період шлюбу відповідачем набуто право власності на земельну ділянку, площею 0,0069 га, розташовану за адресою: вул. Привокзальна/ вул. Верхарна, 24/2, м. Вінниця, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:003:0114, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯП №272931, виданого Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 29.10.2010 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстр. №173 від 16.07.2010 року, ВМХ №809315, ВМХ №809319, ВМХ №809322 (а.с.51 т.2).

В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечувалось, що на вказаній спірній земельній ділянці, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, будь-яке нерухоме майно відсутнє.

А тому, зважаючи на вищезазначені обставини, а саме, що вказана земельна ділянка, площею 0,0069 га, розташована за адресою: вул. Привокзальна/ вул. Верхарна, 24/2, м. Вінниця, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:003:0114, була придбана відповідачем в період шлюбу, сторона позивача вважає, що остання в силу ст.60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) є обєктом права спільної сумісної власності, а частки подружжя у вказаному майні відповідно до ч.1 ст.70 СК України є рівними.

Проте, з такими думками та твердженнями сторони позивача суд не може погодитись з наступних міркувань.

Відповідно до правової позиції від 25.11.2015 року, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-2333цс15, вбачається, що статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

У відповідності до приписів ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Положеннями ч.2 ст.214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Натомість, стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів, які дозволяють надати спірному майну статус спільної сумісної власності, а саме доказів, які свідчили б, що джерелом набуття вказаного майна були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, або вказане майно було придбано за кредитні кошти, також стороною позивача не зазначена мета придбання такого майна. В той час, як сторона відповідача заперечила проти позовних вимог позивача та стверджувала, що вказана спірна земельна ділянка була придбана відповідачем за особисті кошти.

Окремо суд звертає увагу, що з матеріалів цивільної справи Вінницького міського суду Вінницької області №206/2882/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності, позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності, вбачається, що позивач в квітні 2012 року зверталась до суду з аналогічними позовними вимогами до відповідача, а саме просила стягнути вартість 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0069 га, розташованої за адресою: вул. Привокзальна/ вул. Верхарна, 24/2, м. Вінниця, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:003:0114, однак ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2013 року позов у вказаній частині був залишений без розгляду (а.с.62 т.2).

Так, зі змісту рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2013 року у цивільній справі №206/2882/2012 вбачається, що в період шлюбу сторонами були укладені і кредитний договір, і договір іпотеки, і договора позики. Разом з тим, зважаючи на предмет позову у вказані справі, а саме житловий будинок, розташований по вул. Привокзальній, 24 у м. Вінниці, численне рухоме майно, у суду не має достатніх підстав вважати, що спірна земельна ділянка була придбана за кошти, отримані в результаті укладення сторонами вказаних договорів.

А тому, наявність лише факту набуття майна під час шлюбу суд не може розцінювати як належність майна до спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, то останнє не підлягає поділу, зокрема шляхом присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, передбаченої ч.ч.4, 5 ст.71 СК України.

Також, суд звертає увагу, що стороною відповідача заявлялась заява про застосовування наслідків спливу строку загальної позовної давності три роки, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналась в квітні 2012 року, а з даним позовом до суду звернулась в червні 2015 року, що в силу ч.4 ст.267 ЦПК України є самостійною підставою для відмови у позові (а.с.23 т.2).

Разом з тим, згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

А тому, у звязку з недоведеністю позовних вимог позивача та відмовою в задоволенні позові з цих підстав суд не вбачає за можливе вирішувати питання про застосування загального строку позовної даності в три роки до виниклих правовідносин.

Таким чином, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

Оскільки, в задоволенні позову було відмовлено, то в силу ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати.

Також, суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, які складються із витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн., згідно копії прибуткового касового ордеру №15 від 16.07.2015 року, виданого адвокатом ОСОБА_2 (а.с.19 т.2), оскільки в силу ст.60 ЦПК України стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів понесення таких витрат, а саме: оригіналу вказаного платіжного документу та розрахунку понесення таких витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.57, 60, 69-72 СК України, ст.ст.355, 357, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 60, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: