УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом'янскої районної в м. Києві державної адміністрації, про зміну місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання останньої передати малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, йому для проживання з ним та змінити місце проживання доньки, визначивши її місце проживання разом із батьком, посилаючись на те, що відповідач не виконує рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року, яким визначено спосіб його участі у вихованні дитини, перешкоджає його спілкуванні з дитиною, чим порушується баланс прав кожного з батьків.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2017 року, позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 передати малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 Змінено місце проживання ОСОБА_6, визначивши місце її проживання разом із батьком ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та її представник, просять скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов та визначаючи місце проживання доньки з батьком, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що невиконання ОСОБА_4 рішення суду щодо спілкування доньки з батьком, повністю позбавило позивача на право спілкування з дитиною та участь у її вихованні, та права дитини на спілкування з батьком.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2006 року по 18 вересня 2008 року.

У період шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6 з матір'ю - ОСОБА_4

Встановлено, що відповідачем чинилися перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні дитини та вищезазначеними рішеннями усунуто перешкоди та визначено спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні доньки сторін.

Позивач на підставі ч. 4 ст. 159 СК України звернувся до суду з позовом та вказав, що з вересня 2011 року по липень 2015 року відповідач ухиляється від виконання рішення суду.

Як на доказ посилається на неодноразові звернення, як до відповідача з проханням про зустрічі з донькою так і на звернення до служби у справах дітей Печерської в м. Києві РДА, виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст 159 СК України Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Судами також встановлено, що донька ОСОБА_6, 9 жовтня 2014 року перетнула державний кордон на виїзд з України в пункті пропуску «Бориспіль» рейсом № 127 сполученням Київ-Париж та більше державний кордон України не перетинала, що підтверджується довідкою Адміністрації Державної прикордонної служби України від 13 березня 2016 року.

Відповідач має свідоцтво про одержання заяви на видачу дозволу на перебування, видане в м. Париж 16 лютого 2016 року та яке дійсне до 15 травня 2016 року. Як вбачається з даного свідоцтва, що є апостильованим, воно прирівнюється до дозволу на перебування.

Судами також встановлено, що позивач періодично зустрічається з донькою у м. Парижі.

Суди пославшись на те, що відповідач не виконує судове рішення, яким встановлено порядок спілкування позивача з донькою, відповідач проживає з донькою за межами України, тим самим усунула його від спілкування з дитиною, визначили місце проживання дитини з батьком.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Колегія суддів з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Суди, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України визначаючи місце проживання дитини з батьком, належним чином не перевірили і не мотивували чи буд у повній мірі відповідати інтересам дитини передача її батькові, за виниклих між сторонами відносинах, не врахували наявність між дитиною та матір'ю тісного зв'язку, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини.

Висновки судів про наявність підстав для застосування положень ч. 1 ст. 159 СК належним чином не мотивовані, оскільки позивачем не наведено належних доказів щодо перешкоджання відповідачем у спілкуванні з донькою, з урахуванням його періодичних зустрічей з дитиною у м. Париж, та вжиття ним будь-яких заходів для порозуміння та добровільного погодження з ОСОБА_4 спірних питань щодо спілкування з дитиною, яка проживає разом із матір'ю.

За таких обставин суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, повно, всебічно й об'єктивно не з'ясували усіх обставин справи та не надали їм належної оцінки та ухвалили рішення, які не можна визнати законними та обґрунтованими , у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
О.В. Попович