Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, третя особа - ОСОБА_4, про часткове скасування рішення сільської ради та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, третя особа - ОСОБА_3, про скасування рішення сільської ради, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив скасувати рішення Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 11 лютого 2016 року, як незаконне.

Вимоги обґрунтовував тим, що рішенням XXXVII сесії VI скликання Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 28 вересня 2015 року №3.16-37/15 йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,19 га.

Посилався на те, що на виконання цього рішення він уклав договір із землевпорядною організацією щодо виготовлення кадастрового плану.

Проте, рішенням III сесії VII скликання сільської ради від 11 лютого 2016 року № 209.23-03/16 попереднє рішення сесії було незаконно скасовано.

Третя особа ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, у якому просила скасувати рішення Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 28 вересня 2015 року, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_5 останньому рішенням сільської ради від 20 квітня 2007 року була надана у власність земельна ділянка розміром 0,1923 га для будівництва обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1.

На вказаній земельній ділянці вони з чоловіком розпочали будівництво нового будинку. Однак, ОСОБА_5 не встиг зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку та отримати державний акт, оскільки помер.

Після смерті її чоловіка відкрилася спадщина на всі права щодо вказаної земельної ділянки, у тому числі й щодо закінчення процесу приватизації та отримання правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку нею, як за спадкоємцем за законом. Спадщину вона прийняла своєчасно, а тому рішення сільської ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 даної земельної ділянки фактично позбавляє її права успадкувати дану земельну ділянку шляхом закінчення розпочатого процесу приватизації земельної ділянки та отримання правовстановлюючого документу, чим порушує її права та законні інтереси.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 серпня 2016 року первісний та зустрічний позови задоволено.

Скасовано як незаконний п. 2 рішення III сесії VII скликання Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 11 лютого 2016 року № 09.23-03/16, яким відмінено рішення XXXVII сесії VI скликань сільської ради від 28 вересня 2015 року № 3.16-37/15 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1.

Скасовано як незаконне рішення XXXVII сесії VI скликання Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 28 вересня 2015 року № 3.16-37/15 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 скасовано.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення судів попередніх інстанцій не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що рішенням Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області від 20 квітня 2007 року № 4/64 ОСОБА_5 була надана у власність земельна ділянка розміром 0,1923 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1, на якій було розпочато будівництво нового житлового будинку.

Однак, ОСОБА_5 не встиг зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку та отримати державний акт, оскільки 21 липня 2015 року помер.

У подальшому рішенням XXXVII сесії VI скликання Маршинецької сільської ради від 28 вересня 2015 року № 3.16-37/15 був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки братові спадкодавця ОСОБА_5 - позивачу ОСОБА_3

Рішенням III сесії VII скликання Маршинецької сільської ради від 11 лютого 2016 року № 09.23-03/16 було відмінено рішення XXXVII сесії VI скликання сільської ради від 28 вересня 2015 року № 3.16-37/15 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що Маршинецька сільська рада Новоселицького району Чернівецької області не мала права відмінити власне рішення від 28 вересня 2015 року № 3.16-37/15 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надання Маршинецькою сільською радою Новоселицького району Чернівецької області дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1, порушує права та законні інтереси ОСОБА_4. як спадкоємця прав та обов'язків спадкодавця ОСОБА_5, у зв'язку із чим рішення сільської ради від 28 вересня 2015 року № 3.16-37/15 є незаконним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у позові, виходив із того, що рішенням сільської ради від 28 вересня 2015 року права ОСОБА_4 на час звернення до суду не порушені.

У решті апеляційний суд погодився із рішенням суду першої інстанції.

Проте з висновками судів погодитися не можна.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 зазначала, що рішення сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки фактично позбавляє права успадкувати її шляхом закінчення розпочатого процесу приватизації земельної ділянки й отримання правовстановлюючого документу та порушує її права і законні інтереси.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Указаним положенням визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

При цьому, передаватись у власність можуть лише вільні земельні ділянки.

Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст. 1225 ЦК України.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням сільської ради від 20 квітня 2007 року № 4/64 чоловіку ОСОБА_4 - ОСОБА_5 була надана у власність земельна ділянка розміром 0,1923 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_1.

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_4 разом із чоловіком розпочали будівництво житлового будинку, літньої кухні та гаражу, що підтверджується копією технічного паспорту (а. с. 84-86).

Втім, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув, не встановив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, дійшов передчасного висновку про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Між тим, апеляційний суд не врахував вимоги ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що судом зроблено не було.

Так, у своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 не зверталася до Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області з заявою про завершення процедури приватизації, розпочатої спадкодавцем ОСОБА_5

При цьому, суд не перевірив та не надав оцінки її твердженням про зворотнє і про рекомендації Маршинецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області першочергово звернутися до нотаріальних органів для оформлення спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_5

Вказані обставини також не з'ясував та не перевірив й суд першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик