Справа № 442/7934/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/783/2768/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «ДЦ УКРАЇНА» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 лютого 2017 року у справі за позовом ТзОВ «ДЦ УКРАЇНА» до ОСОБА_3 про визнання пункту договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні позову ТзОВ «ДЦ УКРАЇНА» до ОСОБА_3 про визнання пункту договору недійсним.

Рішення суду оскаржує ТзОВ «ДЦ УКРАЇНА», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позов.Зазначає, що між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 183,9 кв.м., на АДРЕСА_1, яке належить відповідачу на праві приватної власності, строком до 27 квітня 2015 року, який пролонгований на той самий термін. Розмір орендної плати щомісяця за користування об'єктом оренди становить не менше 26 101, 61 грн. без ПДВ, з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб (включно). Сума до виплати орендодавцю повинна складати не менше 21664,34 грн. без ПДВ. Вартість оренди за 1 кв.м. складає 141,93 грн. без ПДВ з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб. Сума до виплати орендодавцю повинна складати не менше 117,80 грн. без ПДВ за 1 кв.м. До складу орендної плати включається плата за користування земельною ділянкою. Стверджує, що у п.3.2. договору закріплено, що сума орендної плати індексується на коефіцієнт, який дорівнює офіційному курсу гривні до долара США, встановленому на день сплати орендної плати станом на 1 число поточного місяця, поділеному на офіційний курс гривні до долара США, встановлений НБУ на дату підписання договору. Тобто, фактично у п.3.2. договору передбачено здійснення коригування розміру щомісячної орендної плати, визначеної у п. 3.1. договору, відповідно до обрахованих згідно п.3.2. Договору курсових різниць. Орендні платежі визначені у національній валюті України ( п.3.1. договору), еквівалент у іноземній валюті сторонами не визначався, а тому прив'язка зміни курсу долара США по відношенню до гривні є неправомірною та суперечить нормам ч.2 ст. 533 ЦК України. Жодне положення договору не свідчить про обов'язок орендаря самостійно визначати та за умовчування визначати сплачувати орендодавцю розмір орендної плати з урахуванням курсових різниць.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Встановлено, що 30 квітня 2012 року між сторонами укладено договір оренди нежитлового приміщення, за яким відповідачем передано позивачу в оренду приміщення загальною площею 183,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і належить відповідачу на праві приватної власності, строком до 27 квітня 2015 року, який в подальшому автоматично пролонгований на той самий термін на тих самих умовах у порядку, визначеному п. 2 розділу 6 договору.

Відповідно до п.3.1 договору, розмір орендної плати за користування об'єктом оренди становить не менше 26101,61 грн. без ПДВ з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб (включно). Сума до виплати орендодавцю повинна складати не менше 21664,34 грн. Вартість за 1 кв.м. складає 141,93 грн. без ПДВ з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб. До складу орендної плати включається плата за користування земельною ділянкою.

Згідно п.3.2 розділу 3 договору оренди сума орендної плати індексується на коефіцієнт, який дорівнює офіційному курсу гривні до долара США, встановленому на день внесення орендної плати станом на 1 число поточного місяця, поділеному на офіційний курс гривні до долара США, встановлений на дату підписання даного договору (7,9860 грн./дол.США).

Відповідно до ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. По договору оренди нежитлового приміщення сторони домовилися про розмір орендної плати за 1 кв.м. орендованого приміщення та про коригування розміру орендної плати у випадку зміни офіційного курсу долара до гривні, що є складовою плати за користування орендованим майном і не заборонено законом.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Цивільний кодекс України, у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Розкриваючи зміст свободи договору у статтях 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання щодо укладення договору, вибору контрагентів та погодження умов договору.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, що означає, що вчинений правочин вважається правомірним (таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки), доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (постанова Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-231 гс 15).

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року, частково задоволено позов ОСОБА_5, стягнуто з ТОВ «ДЦ УКРАЇНА» в її користь заборгованість щодо сплати індексації курсової різниці у сумі 1 177 639, 04 грн. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в частині відмови у стягненні з ТОВ «ДЦ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_5 пені за несвоєчасну сплату орендної плати у розмірі 2777173,10 грн., в цій частині ухвалено нове рішення, яким позовну вимогу про стягнення пені задоволено частково, стягнуто з відповідача в користь ОСОБА_5 138 572,90 грн. пені за несвоєчасну сплату орендної плати за період з 1 вересня 2015 року по 23 серпня 2016 року. В решті рішення залишено без змін. Вирішено питання судових витрат.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто відповідно до ст. 524 ЦК України допускається визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не навпаки.

Єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Одночасно, як зазначено вище, сторонам у договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіційним курсом валюти на дату проведення платежу.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 27-30 ЦПК України передбачено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що під час укладення договору, пункт якого оспорюється, волевиявлення сторін було вільним, його зміст не суперечить ЦК України, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, виконувався. Укладаючи договір оренди, визначаючи оренду плату, позивач брав на себе певні ризики щодо коливання курсу.

Законодавством встановлена свобода в суб'єктів господарювання щодо визначення ціни на свої послуги, обмеження стосується лише тих послуг, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

З договору вбачається, що позивач погодився на встановлену ціну, про що свідчить добровільне підписання ним договору та оплата цих послуг у належному розмірі впродовж тривалого часу.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним, а тому позивачем у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

У випадку недоведеності позову, суд відмовляє у його задоволенні з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску строків позовної давності.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ УКРАЇНА» відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді