Єдиний унікальний номер 243/9627/16-ц Номер провадження 22-ц/775/873/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Канурної О.Д.,

суддів: Будулуци М.С., Космачевської Т.В.

секретар Молдованов Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, за участю третьої особи Хрестищенської сільської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Хрестищенської сільської ради про вселення у житловий будинок та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Хрестищенська сільська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В лютому 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2, який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, третя особа - Хрестищенська сільська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_3

В жовтні 2013 року її син ОСОБА_2 разом зі своєю сім'єю виїхав з вказаного вище будинку, але відповідачі не знялися з реєстраційного обліку та їх місце проживання дотепер зареєстроване у будинку, котрий належить позивачу.

З часу виїзду відповідачів з будинку, останні в будинку не з'являлися, жодних речей відповідачів в будинку немає.

Просила суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_3

В січні 2017 року ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_1, третя особа - Хрестищенська сільська рада про вселення у житловий будинок та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком.

В обґрунтування позову посилався на те, що 27 грудня 2016 року його дружина ОСОБА_4 добровільно знялася з реєстрації у спірному домоволодінні. Виселення його родини з будинку АДРЕСА_3 не було їх добровільним волевиявленням, оскільки його матір ОСОБА_1 постійно створювала неможливі умови для проживання у цьому будинку, а саме постійно вчиняла сварки, принижувала його людську гідність, так само вела себе й стосовно його дружини. 20 жовтня 2013 року матір вигнала його з вказаного вище будинку з малою дитиною, навіть не надавши можливості забрати необхідні речі, викликавши дільничого інспектора. У цьому будинку він проживав з дитинства, постійно підтримував будинок у належному технічному стані, здійснював поточні ремонтні роботи. Оскільки на теперішній час шлюбні відносини між ним та дружиною припинені, вони дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3, а саме визначили, що дитина має проживати з батьком. Просив суд вселити його та його сина ОСОБА_3 у будинок АДРЕСА_3 та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити йому та ОСОБА_3 перешкод у користуванні вказаним житловим будинком.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, за участю третьої особи Хрестищенської сільської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням залишені без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, до ОСОБА_1, за участю третьої особи Хрестищенської сільської ради, про вселення у житловий будинок та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком задоволені.

Вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будинок АДРЕСА_3

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користуванні будинком АДРЕСА_3

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 640, 00 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми матеріального і процесуального права, неповно з'ясував обставини справи.

Просить апеляційний суд рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою журналі телефонограм за № 2160 (а.с. 176).

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи - Хрестищенської сільської ради не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 183).

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення позивача по первісному позову ОСОБА_1, представника позивача по первісному позову ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Слов'янського міськрайонного суду від 02 грудня 2004 року за ОСОБА_1 визнано право власності на будинок АДРЕСА_3 Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6522670 від 16.02.2005 р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на буд. АДРЕСА_3

Як вбачається із частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно довідки виконавчого комітету Хрестищенської сільської ради № 36/863 від 27.09.2016 р. у спірному домоволодінні АДРЕСА_3 окрім позивача зареєстрований її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, її невістка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, та її онук ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Як вбачається з довідки № 36/864 від 27.09.2016 р., ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3, з 2013 року фактично за цією адресою не проживають.

Відповідно до копії домової книги будинку АДРЕСА_3 у зазначеному домоволодінні зареєстровано місце проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10, з 24 грудня 1997 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та з 17 лютого 2012 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_4, яка була зареєстрована у цьому будинку з 30.11.2010 р., знялася з реєстрації за зазначеною адресою 27 грудня 2016 р.

Відповідно до акту обстеження місця проживання сім'ї ОСОБА_1 від 14.11.2016 р., складеного комісією у складі депутата Хрестищенської сільської ради ОСОБА_6, мешканців с. Хрестище ОСОБА_7 та ОСОБА_8, під головуванням секретаря виконкому ОСОБА_9, під час обстеження місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3, встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, фактично за цією адресою не проживають з 20 жовтня 2013 року. Особистих речей, одягу, меблів і інших предметів цих осіб у домоволодінні ОСОБА_1 немає. В той же час згідно акту обстеження місця проживання ОСОБА_2 від 26.12.2016 р., складеного комісією у складі депутата Хрестищенської сільської ради ОСОБА_10, мешканців с. Хрестище ОСОБА_11 та ОСОБА_12, підписи яких затверджені секретарем виконкому ОСОБА_9, під час обстеження місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3, встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживають з 20 жовтня 2013 року по теперішній час. Зі слів ОСОБА_2 за період з 2008 р. до 2013 р. ним особисто був проведений євро ремонт житлового будинку (заміна вікон на металопластикові, заміна вхідних і міжкімнатних дверей), було замінено повністю систему опалення, вибурено колодязь, вирито зливну яму, проведено систему водопостачання до будинку, побудовано гараж, поставлено євро паркан. Він стверджує, що наразі в цьому будинку знаходяться його речі, а саме: водонагрівач, автоматична система, насоси колодязні качальні (5 шт.), автоматична пральна машина, газові плити (2 шт.).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 80272687 від 14.02.2017 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2015 року.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право користування спірним домоволодінням АДРЕСА_3 Слов'янського району як члени сім'ї власника будинку, власник будинку не мала заперечень щодо їх вселення у будинок, їх місце проживання було зареєстроване у цьому будинку та мало характер постійного. Вони мали з власником спільний побут та вели спільне господарство, проживали у будинку тривалий час. Будь-якого особливого порядку користування житловим приміщенням при їх вселенні встановлено не було. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 здійснював ремонтні роботи у домоволодінні, побудував гараж, доглядав за присадибною ділянкою. Суд першої інстанції виходив зі ступеня конфліктних відносин, що склалися у родині, що визнано сторонами та підтверджується всіма допитаними свідками, впливу таких відносин на виховання та розвиток особистості малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, неможливість безперешкодного доступу ОСОБА_2 до домоволодіння АДРЕСА_3 Слов'янського району, вірно прийшов до переконання про визнання таких причин поважними.

Апеляційний суд не приймає до уваги відповідь Слов'янського відділу поліції ГУ національної поліції в Донецькій області від 06.06.2017 року № М-26/303/01-2017, оскільки свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні суду першої інстанції підписав присягу свідка і був попереджений про кримінальну відповідальність за завідоме неправильні показання і за відмову від давання показань (а.с. 94).

Також про наявність конфликтів між позивачем і відповідачем по первісному позову свідчить відповідь начальника Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області на звернення гр. ОСОБА_1 № 5/26659 від 25.11.2013 року (а.с. 91).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_3 не втратили право користування будинком АДРЕСА_3 Слов'янського району, оскільки не проживали в ньому більше 3-х років з поважних причин.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 4 вказаної вище статті, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 64 ЖК України, членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Пунктом 39 вказаної вище Постанови ПВСУ передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що рішення суду першої інстанції порушує право позивача на розпорядження вказаним будинком, є безпідставними, оскільки частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 і правову позицію у вказаній справі не є належним прикладом, оскільки предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені фактичні обставини справи по вказаній вище справі і справі, яка переглядається апеляційним судом, не є подібними.

Доводи апеляційної скарги позивача по первісному позову про те, що в жодному судовому засіданні позивачкою не визнавалось факт зміни замка, а суд першої інстанції вказує в рішенні з власних міркувань та припущень, є безпідставними, оскільки із технічного запису, зробленого судом, позивач по первісному позову давала пояснення, що спірний будинок має два виходи і коли на одній двері зламався замок, вона замінила його.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскільки ОСОБА_2 має частку на квартиру АДРЕСА_2, яка була придбана подружжям за час шлюбу, то малолітня дитина повинна проживати у цій квартирі, у тому числі із своєю матір'ю, є безпідставними, оскільки із зустрічної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 разом не мешкають, припинили спільне життя, відносно місця мешкання малолітнього ОСОБА_3 дійшли згоди, що малолітній син буде проживати разом з батьком. Зазначені обставини також підтверджуються письмовою заявою ОСОБА_4 від 27.12.2016 р., засвідченої її особистим підписом.

Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Як вбачається із частини 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 і задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, який дії у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2017 року

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: