Справа №589/2110/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Сидорчук О. М.
Номер провадження 22-ц/788/1259/17 Суддя-доповідач - Собина О. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 11 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Шосткинської міської ради, ОСОБА_3, третя особа - Управління Держгеокадастру у Шосткинському районі Сумської області про визнання незаконним та скасування рішення в частині передачі земельної ділянки у власність та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а :

26 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом і свої вимоги мотивував тим, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 червня 2012 року він є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами за АДРЕСА_1. Власником іншої 1/2 частини даного домоволодіння був ОСОБА_5 В 2012 році він звернувся до Шосткинської міської ради із заявою про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку за адресою належної йому частини будинку і рішенням міськради від 30 листопада 2012 року йому було надано такий дозвіл. Після цього він звернувся до землевпорядної організації з проханням підготувати документи, які посвідчують право на земельну ділянку за адресою належної йому частини будинку. В той же час, йому було повідомлено, що більша частина земельної ділянки за зазначеною адресою передана у власність іншій сторонній особі, а саме ОСОБА_6 Вважав, що таким чином порушуються його права та законні інтереси на отримання у власність частини земельної ділянки, тому просив визнати частково недійсним та скасувати рішення Шосткинської міської ради від 30.12.2010 року в частині щодо надання у власність громадянину ОСОБА_6 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 та скасувати Державний акт на право власності на цю земельну ділянку на ім'я ОСОБА_6

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 11 травня 2017 року позов ОСОБА_4 було задоволено та визнано незаконним і скасоване рішення ІІ сесії VІ скликання Шосткинської міської ради від 30 грудня 2010 року "Про регулювання земельних відносин" в частині надання у власність громадянину ОСОБА_7 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 в м. Шостка; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 серії НОМЕР_1 зареєстрований за № НОМЕР_2 від 22 серпня 2011 року на імя ОСОБА_8 та скасовано його державну реєстрацію.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підвердження виділення спадкодавцю ОСОБА_4 - ОСОБА_9 спірної земельної ділянки право користування якою він міг би набути, у зв'язку із набуттям права власності на частину нерухомого майна.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення представника позивача проти доводів апеляційної скарги, думку представника Шосткинської міської ради Сумської області, який вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, вивчивши матеріали цивільної справи та матеріали інвентарної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів цивільної справи та з матеріалів інвентарної справи на домоволодіння вбачається, що житловий будинок, співвласником якого є позивач у справі, був побудований у 1914 року і протягом років змінював поштову адресу, а саме: АДРЕСА_1; АДРЕСА_1.

Рішенням нарсуда м.Шостка Сумської області від 21 березня 1947 року право власності на домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_10 і на підставі цього рішення власнику було видане Свідоцтво про право власності від 03.10.1949 року (т.2, а.с.35, 36).

Вподальшому, відповідно до договору купівлі-продажу від 28 травня 1953 року ОСОБА_10 продав 1/2 частку вищезазначеного будинку ОСОБА_9 і у даному договорі є посилання на площу земельної ділянку на якій розташоване нерухоме майно, а саме: 1200 кв.м. (т.2, а.с.37).

19 січня 1954 року ОСОБА_10 на підставі договору дарування подарував 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_11 В договорі також було зазначено про розташування даного домоволодіння на земельній ділянці площею 1200 кв.м. (т.2, а.с.38).

16 березня 1989 року 1/2 частину житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 належного на праві власності ОСОБА_11, успадкувала ОСОБА_12 і дана обставина підтверджується Свідоцтвом про право власності на спадщину за заповітом. У цьому свідоцтві зазначено, що спадкове нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 1908 кв.м. (т.2, а.с.42).

Вподальшому, рішенням виконкому Шосткинської міської ради народних депутатів від 23.01.1990 року № 16 було змінено частки співвласників домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1 а саме: на 7/25 на ім'я ОСОБА_9 і на 18/25 на ім'я ОСОБА_12 (т.2, а.с.44). На виконання даного рішення співвласникам домоволодіння 5 лютого 1990 року були видані Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок відповідно до змінених часток (т.2, а.с.40, 41).

Незважаючи на зміну в установленому законом порядку часток співвласників у даному домоволодінні, нотаріусом 20 липня 1991 року було видане свідоцтво спадкоємцю померлої ОСОБА_12 - ОСОБА_13 відповідно до попереднього розміру частки в домоволодінні, а саме на 1/2 частину домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1 із зазначенням, що дане спадкове нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 910 кв.м. (т.,2 а.с.39).

Інший співвласник домоволодіння ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. За життя вона усе належне їй на праві власності майно заповідала своєму племіннику - позивачу у справі ОСОБА_4 (т.2, а.с.4).

Рішенням Шосткинського міського народного суду від 24 серпня 1989 року встановлено факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_14 (т.2, а.с. 99).

Оскільки ОСОБА_4 тривалий час не оформлював своє право власності на спадкове майно і не користувався ним, інший співвласник ОСОБА_13 також не проживав у будинку, тому даний будинок був приведений у непридатний для проживання стан. У зв'язку із цим, виконком Шосткинської міської ради Сумської області звернувся до суду із заявою про визнання цього будинку безхазяйним майном та передачу його у власність територіальній громаді м.Шостка, і рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 вересня 2009 року заява була задоволена (т.2, а. с. 21).

Рішенням Шосткинської міської ради від 26 березня 2010 року цей будинок прийнято у комунальну власність (т.2, а.с. 44).

Рішенням цієї ж ради від 30 грудня 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0, 10 га та передано її у власність ОСОБА_6, який отримав державний акт на право власності на нею серії НОМЕР_1, зареєстрований за № НОМЕР_2 від 22 серпня 2011 року (т.2, а.с. 115).

13 червня 2012 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким отримав у спадщину 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 (т.2, а.с. 6, 7).

Рішенням Шосткинської міської ради від 30 листопада 2012 року позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на 1/2 частину земельну ділянку по АДРЕСА_1, яка складається з однієї частина для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 10 га а інша площею 0,09 га - для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 серпня 2016 року скасовано рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 вересня 2009 року про визнання будинку розташованого в АДРЕСА_1 безхазяйним та передачу його у власність територіальній громаді м.Шостка (т.2, а.с.167-168).

Місцевий суд, задовольняючи позов ОСОБА_4 про скасування рішення Шосткинської міської ради від 30 грудня 2010 року в частині надання у власність ОСОБА_7 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_7 посилався на принцип верховенства права про що закріплено у ч.1 ст.8 Конституції України. При цьому суд вважав несправедливим, що позивач має отримати задоволення в реалізації прав на землю лише в межах, що залишились після формування земельної ділянки, власником якої є відповідач ОСОБА_6, а отже вважав, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_6 мають перебувати в рівних умовах в процесі реалізації права на землю.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного:

Позивач, звертаючись з відповідним позовом до суду обґрунтовував його тим, що оскаржуваним рішенням міської ради була передана у власність громадянина ОСОБА_6 земельна ділянка в протизаконний спосіб , з порушенням його прав на земельну ділянку .

В той же час, Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2 ,4, 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності.

Згідно частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом пунктів 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК 2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі №6-138цс13 також зробив правовий висновок про те, що відповідно до частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

У зв'язку з тим, що спадкодавець ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року застосуванню підлягає Цивільний кодекс УРСР 1963 року.

Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

На час смерті спадкодавця згідно зі ст.ст.99, 100 ЦК УРСР земля відносилась лише до об'єктів права державної власності і не могла перебувати у приватній власності, а тому і не могла перебувати у власності спадкодавця ОСОБА_9, а отже і успадкована позивачем у справі.

Відповідно до ст.90 ЗК УРСР 1970 року, який діяв на час набуття ОСОБА_4 права власності в порядку спадкування на частку у будинку, на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.16, 20 ЗК УРСР 1970 р. надання земель у користування здійснюється у порядку відведення, що провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної міської, селищної і сільських Рад народних депутатів в порядку встановленому законодавством. Документом, що стверджує право землекористування, право короткострокового тимчасового користування засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку у користування, а право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами. Зазначені документи надаються після відводу земельних ділянок.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що рішенням виконкому Шосткинської міської Ради депутатів трудящих від 14 січня 1955 року було зареєстровано в користуванні власників домоволодінь земельні ділянки та вилучені надлишки земель до фонду міськради і зокрема за домоволодінням по АДРЕСА_1 зареєстровано 910 кв.м. а вилучено 997,8 кв.м. (т.1, а.с.121-124).

Доказів на підтвердження того, що рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської Ради депутатів трудящих в порядку встановленому законодавством надавалась співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 земельна ділянка у більшому розмірі позивачем надано не було.

Не заслуговують на увагу доводи позивача щодо зазначення розмірів земельної ділянки за домоволодінням у правовстановлюючих документах на дане домоволодіння, зокрема у договорі купівлі-продажу від 28 травня 1953 року та у договорі дарування від 19 січня 1954 року - 1200 кв.м., а також у свідоцтві про право власності на спадщину за заповітом від 16 березня 1989 року - 1908 кв.м., оскільки цими документами підтверджується лише право співвласників на частки у даному домоволодінні, але вони не є належним доказом на підтвердженням виділення в їх користування земельної ділянки саме у даних розмірах.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.78 Земельного кодексу України 2001 року право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю (ч.1 ст.83 ЗК України).

Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим (ст.118 ЗК України).

Статтями 125-126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав і оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Колегією суддів встановлено, що спірна земельна ділянка, яка рішення міської ради була передана у власність відповідачу ОСОБА_6 відносилась до земель комунальної власності. При передачі її у власність відповідачу межі її були визначені, присвоєний кадастровий номер, а отже вона є сформованою. Земельна ділянка на якій розташоване домоволодіння, що перебуває у спільній частковій власності позивача у справі і на яку позивачу надано рішенням міської ради дозвіл на розроблення проекту землеустрою також відноситься до земель комунальної власності, але ним не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ця земельна ділянка є частиною земельної ділянки, яка передана у власність відповідачу ОСОБА_6

Крім того, з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_6 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 вбачається, що земельна ділянка лише межує із земельною ділянкою, що знаходиться під будинком та надвірними будівлями розташованими за зазначеною адресою (т.1, а.с.171- 191).

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що рішення міськради, яким передано у власність відповідачу ОСОБА_6 земельну ділянку зачіпає його права та інтереси на безоплатну приватизацію земельної ділянки у розмірах право користування якою він набув, з зв'язку із спадкуванням частки у домоволодінні розташованому за адресою АДРЕСА_1.

В той же час колегія суддів вважає, що скасування без достатніх підстав рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність відповідачу ОСОБА_6 земельної ділянки та виданого на підставі цього рішення Державного акту на право власності на цю земельну ділянки буде порушувати законні права відповідача як власника земельної ділянки.

Таким чином, виходячи з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження порушення оскаржуваним рішенням міськради прав та законних інтересів позивача у справі, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було ухвалено рішення без дотримання норм матеріального права та процесуального права, то таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 11 травня 2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього дня на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -