Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/2463/16 Головуючий у 1 інстанції: Наумова І.Й.
Провадження № 22-ц/778/480/17 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_4, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_4, Комунарська районна адміністрація Запорізької міської ради як орган опіки та піклування, про визнання правочинів нікчемними,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи».

В обґрунтування позову зазначила, що 18.07.2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та її чоловіком ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №44/45- 1134/2012, згідно умов якого банк надав ОСОБА_4 грошові кошти (кредит) в сумі 460 000 грн. на строк до 17.07.2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 18.07.2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ», її чоловіком ОСОБА_4 та нею було укладено іпотечний договір, який був зареєстрований в реєстрі за №1858. Предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

На момент укладення вищевказаних договорів її чоловік ОСОБА_4 був визнаний судом недієздатним, на що вона вказувала працівникам банку.

У зв'язку з виникненням заборгованості по кредиту банк прийняв рішення щодо продажу вказаної квартири. На час подання позову вказана квартира виставлена на електроні торги.

З 18.07.2012 року за кредитним договором було виплачено банку 217 750,07 грн.

Вважає, що кредитний договір та іпотечний договір є нікчемними.

На підставі зазначеного просила визнати правочин нікчемним, а саме кредитний договір №44/45-1134/2012, укладений між ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_4; визнати правочин нікчемним, а саме іпотечний договір, зареєстрований 18.07.2012 року в реєстрі №1858, укладений між ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано нікчемним правочин - кредитний договір №44/45-1134/2012, укладений 18.07.2012 р. між ПАТ «БАНК КІПРУ», відділення №3, правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», та ОСОБА_4

Визнано нікчемним правочин - іпотечний договір, зареєстрований 18.07.2012 року в реєстрі №1858, укладений між ПАТ «БАНК КІПРУ», відділення №3 правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №44/45-1134/2012 від 18.07.2012 р. у розмірі 667959,55 грн. (шістсот шістдесят сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят дев'ять гривень 55 копійок), яка складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 371 003,56 грн.; заборгованості по відсотках у розмірі 296 955,99 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення суду в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, в іншій частині судове рішення залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Кредитні ініціативи» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Умовами чинності правочину є дотримання ряду вимог, відповідно до положень ст. 203 ЦК України, якою, в тому числі, є і наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, яка вчиняє правочин.

Згідно зі ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

В той же час, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.07.2012 року між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (а.с. 62-67, 105-110) та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №44/45-1134/2012, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти в сумі 460 000 грн. на строк до 17.07.2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом (а.с.4-8).

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 18.07.2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_4, ОСОБА_3 (дружиною позичальника), було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцікіною Л.О. та в зареєстрований в реєстрі за №1858. Предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на правах спільної часткової власності (а.с.16-24).

Крім того, з метою забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору між ПАТ «Банк КІПРУ» та ОСОБА_3 18.07.2012 р. укладений договір поруки №44/45-1134/2012-П1 (а.с. 95).

Згідно акту судово-психіатричної експертизи №469 від 29.06.2010 року вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає хронічним психіатричним захворюванням (ураження головного мозгу (важка черепно-мозгова травма в 2009 році, алкоголізація), в наслідок чого не може розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2010 року ОСОБА_4 був визнаний недієздатним, встановлено опіку над недієздатним ОСОБА_4 та призначено над ним опікуна - ОСОБА_3 (а.с.14).

Відповідно до ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» слід виходити з того, що визнання правочинів недійсним можливе і в інших випадках порушення правочином особистих або майнових прав суб'єктів цивільного права, навіть якщо для них не встановлені спеціальні правила визнання правочинів недійсними.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочиніав: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Крім того, відповідно до положень п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Однією з загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 статті 203 ЦК України).

Частинами 1,2 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Таким чином в ході судового розгляду судом першої інстанцій встановлено, що підписаний 18 липня 2012 року кредитний договір №44/45- 1134/2012 між ПАТ «БАНК КІПРУ», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», з однієї сторони і ОСОБА_4 був підписаний недієздатною особою, а саме ОСОБА_4, який в момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Частиною 1 ст. 226 ЦК України передбачено, що опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому ст.221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемним.

За змістом п.1 ч.1 ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ставить питання про визнання нікчемним правочину - кредитного договору, укладеного між ПАТ «БАНК КІПРУ», і ОСОБА_4, за умовами якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти) в сумі 460 000 грн. (а.с.4-8).

З огляду на вищенаведене, висновок суду першої інстанції про те, що укладений 18 липня 2012 року кредитний договір №44/45- 1134/2012 між ПАТ «БАНК КІПРУ» та недієздатною особою ОСОБА_4 не є дрібним побутовим, а тому - нікчемний, є обґрунтованим.

Статтєю 71 ЦК України передбачено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації.

За положеннями ч. 1 ст. 224 ЦПК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

За матеріалами справи іпотечний договір, укладений 18.07.2012 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_4, ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцікіною Л.О., вчинений без дозволу органу опіки та піклування, а тому, як правильно встановив суд першої інстанції, є нікчемним.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо безпідставного застосування судом положень 1057-1 ЦК України знайшов часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Частиною 3 ст. 226 ЦК України передбачено, що опікун зобов'язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. Якщо майно не збереглося, опікун зобов'язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулось до суду із заявою про застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України (а.с.117).

За приписами ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Проте стаття 1057-1 ЦК України набрала чинності з 4 листопада 2012 року та поширюється на кредитні договори та договори застави, укладені після 4 листопада 2012 року, а тому, оскільки спірний кредитний договір та договір іпотеки укладені 18 липня 2012 року, суд першої інстанції не мав підстав застосовувати положення цієї статті до спірних правовідносин та стягнення з опікуна ОСОБА_3 кредитних коштів у розмірі заборгованості за кредитним договором, яка за розрахунком Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» становить 667 959,55 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 3 ст.226 ЦК України опікун зобов'язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. Якщо майно не збереглося, опікун зобов'язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі оспорюваного кредитного договору недієздатному ОСОБА_4 були надані кредитні кошти у розмірі 460 000 гривен.

Згідно наданих позивачем копій квитанцій (т.1, а.с. 184-212) за кредитним договором №44/45-1134/2012 ОСОБА_4 сплачено 217 750 грн. 07 коп. Зазначена сума не оспорювалась представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладені обставини, відповідно до положень п.п.1,2 ч.3 ст.226 ЦК України опікун ОСОБА_3 повинна повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 242 249 грн.93 коп. (460 000 грн. - 217 750,07 грн. = 242 249 грн.93 коп.).

Довід апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про безпідставне не застосування судом першої інстанції позовної давності колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки матеріали справи не містять відповідної заяви, зробленої до ухвалення судом рішення.

З довідки №01-20/341/2016 від 24.11.2016 року вбачається, що у період з 16.05.2016 року по 09.11.2016 року на електрону адресу Комунарського районного суду м.Запоріжжя заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про застосування строку позовної давності по цивільній справі №333/2463/16-ц не надходила ( т.1, а.с.225).

За вказаних обставин, рішення суду в частині застосування положень ст. 1057-1 ЦК України та стягнення з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №44/45-1134/2012 від 18.07.2012 р. у розмірі 667 959,55 грн. згідно з п.4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про застосування правових наслідків вчинення правочину недієздатною фізичною особою ОСОБА_4 та стягнення з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 242 249 грн.93 коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316,317 ЦПК України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2016 року у цій справі в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором №44/45-1134/2012 від 18.07.2012 р. у розмірі 667 959 гривень 55 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» « 242 249 грн.93 коп. застосувавши правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою ОСОБА_4.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: