Справа № 145/1977/16-ц Провадження № 22-ц/772/2315/2017Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 39 Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Денишенко Т.О., Медвецького С.К.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та, враховуючи збільшені ним позовні вимоги, просив: встановити факт, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 був сином ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2; встановити факт, що ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5; визнати за позивачем право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди до нього за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який успадкував це майно за законом після смерті своєї матері ОСОБА_5

Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що він є сином ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшло вказане вище нерухоме майно, яке батько позивача фактично успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_5, оскільки із дня відкриття спадщини вступив в управління цим майном. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності зазначений житловий будинок належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_5

Після смерті батька позивач звернувся до нотаріальної кантори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок, однак 25 листопада 2016 року постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки згідно наявних документів, цей будинок належить колгоспному двору, головою якого являється ОСОБА_5

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року позов задоволено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням донька ОСОБА_5 та тітка позивача ОСОБА_3 (особа, яка не брала участі у справі, але оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права), посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляд.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати, у задоволенні позову - відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду таким вимогам не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 (а.с. 13), який згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Матір'ю ОСОБА_4 є ОСОБА_5, яка відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).

Згідно зі свідоцтвом НОМЕР_3 від 15 грудня 1988 року про право особистої власності на домоволодіння жилий будинок АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_5

Із виписки з погосподарської книги Селищенської сільської ради за 1996-2000 роки вбачається, що членами господарства по АДРЕСА_1 були: ОСОБА_5 (голова), ОСОБА_4.(син), ОСОБА_6 (невістка), ОСОБА_2 (онук) (а.с. 18).

Рішенням 2 сесії 7 скликання Селищенської сільської ради № 34 від 22 грудня 2015 року назву АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Після смерті батька позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок, однак 25 листопада 2016 року постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки згідно наявних документів, цей будинок належить колгоспному двору, головою якого являється ОСОБА_5

Задовольняючи позов суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 1218, 1261, 1268 ЦК України, ч. 4 ст. 174 ЦПК України виходив із того, що відповідач позов визнав, а також, що батько позивача ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5, вступивши в управління спадковий майном, а саме зазначеним вище будинковолодіння, тому до спадкового майна після його смерті увійшов і цей будинок. Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв позивач, як спадкоємець першої черги у порядку спадкування за законом, інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно немає.

Факт того, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5, вступивши в управління спірним будинком, суд встановив із виписки з погосподарської книги Селищенської сільської ради за 1996-2000 роки (а.с.18), довідки Селищенської сільської ради № 1347 від 07 жовтня 2016 року (а.с.14), відповідно до якої ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину до 6-ти місяців після смерті своєї матері ОСОБА_5 та проживав і користувався вказаним житловим будинком, а також із показів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які в судовому засіданні підтвердили ці факти.

Однак таких висновків суд дійшов неповно з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Дійшовши в оскаржуваному рішенні висновку про задоволення позову на тій підставі, що відповідач позов визнав та пославшись при цьому на ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд не врахував іншого положення цієї ж норми процесуального права про те, що визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Звернувшись до суду із позовом до Селищенської сільської ради позивач не довів наявності спору із визначеним ним відповідачем.

Задовольняючи позов суд не з'ясував чи може цим рішенням бути порушено права чи інтереси інших осіб та ухвалив його за відсутності у справі належних та допустимих доказів того, що окрім батька позивача після смерті ОСОБА_5 інші її спадкоємці не прийняли спадщини.

У даній справі спадкові правовідносини, підставою виникнення яких стала смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 регулюються нормами ЦК УРСР, оскільки виникли до 1 січня 2004 року і позивач стверджує, що його батько ОСОБА_4 як спадкоємець за законом фактично вчинив дії, які свідчили про прийняття ними спадщини, а спадкові правовідносини пов'язані із смертю останнього (ІНФОРМАЦІЯ_1) регулюються нормами ЦК України, чого суд першої інстанції не врахував при розгляді справи та постановленні оскаржуваного рішення, чим допустив порушення норм матеріального права.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 визначає стаття 549 ЦК УРСР, яка на відміну від положень чинного законодавства серед способів прийняття спадщини передбачала і фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до п. 113 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року (чинної на час відкриття спадщини) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 стверджує, що після смерті ОСОБА_5 вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, зокрема починаючи з дня смерті матері доглядала за спірним будинком, зробила у ньому невеликий ремонт, частину будинку, у якій проживала матір, закрила на свій ключ, у неї на руках залишились оригінал вказано свідоцтва про право власності на спірний будинок, ощадна книжка на ім'я покійної. Крім того вона отримала на ім'я ОСОБА_5 уже після її смерті Сертифікат на право на земельну частку (пай). Апелянт приєднала копії цих документів до апеляційної скарги і надала апеляційному суду для огляду їх оригінали.

Таким чином, суд першої інстанції не правильно визначився із суб'єктним складом осіб у цій справі та не залучив відповідачами усіх спадкоємців ОСОБА_5, які прийняли спадщину, чим позбавив їх можливості належним чином надати свої заперечення проти позову та вказати на ті обставини, встановлення яких є необхідним для правильного вирішення спору. Положеннями ЦПК України, якими врегульовано перегляд справи в апеляційному порядку, не передбачені повноваження суду апеляційної інстанції залучати до розгляду справи належних відповідачів.

Поза увагою суду першої інстанції залишено те, що у записі акта про смерть № 189 (а.с. 50) адресою місця проживання на момент смерті ОСОБА_5 вказано АДРЕСА_2, натомість як зазначалось самим же позивачем, його батько на момент смерті ОСОБА_5 проживав спільно із нею за адресою спірного будинку(АДРЕСА_1). Чому існує така неузгодженість сторона позивача пояснити суду апеляційної інстанції не змогла. У свою чергу ОСОБА_3 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції стверджувала, що на момент смерті мати жила у іншої своєї доньки ОСОБА_12 у буд. АДРЕСА_3, з якою апелянт спільно доглядали матір до смерті.

Дослідивши свідоцтво НОМЕР_3 від 15 грудня 1988 року про право особистої власності на вказаний жилий будинок та виписку з погосподарської книги Селищенської сільської ради за 1996-2000 року, суд першої інстанції не надав правову оцінку тому факту, що цей будинок був власністю колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_5, не з'ясував хто з членів двору станом на 15 квітня 1991 року не втратив право на частку в майні цього двору відповідно до ст.126 ЦК УРСР, що діяла до того часу, та чи є за таких обставин підстави для застосування положень ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, невірно визначено суб'єктний склад сторін спору, у зв'язку із чим не встановлено належним чином обставин, які є визначальними для правильного вирішення цієї справи, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути указані порушення суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, що не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом до належних відповідачів чи відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом - відмовити.

Сплачений ОСОБА_3 за подачу цієї апеляційної скарги судовий збір у розмірі 4 318 (чотири тисячі триста вісімнадцять) грн. 82 коп. компенсувати за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т.О. Денишенко

С.К. Медвецький