Справа № 376/1456/17 Головуючий у І інстанції Віговський С. І.
Провадження № 22-ц/780/5074/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 24.10.2017
УХВАЛА

Іменем України

24 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.

за участю секретаря Марченка Д.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_2

Свої вимоги обґрунтував тим, що між ним та відповідачем у березні 2013 року було укладено договір позики в усній формі про надання останньому позики в сумі 82 500, 00 грн. строком користування до 20 квітня 2014 року та обумовлено про компенсацію інфляційних витрат і мінімальних відсотків згідно чинного законодавства. Позику було надано для придбання ОСОБА_2 трактора марки БЕЛАРУС -82.1.

В квітні 2017 року ОСОБА_2 частково виконав умови вказаного договору, шляхом повернення боргу, однак компенсаційні витрати, відповідно до ч. 2 ст. 625 , ст. 1050, ч. 1 ст. 1048 ЦК України не сплатив, тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь за невиконання договору позики проценти за користування грошовими коштами в сумі 50 440,25 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 7 431, 78 грн., інфляційних витрат в сумі 78292,50 грн., що разом становить 136 164, 53 грн., судові витрати в розмірі 1361 грн. 65 коп. та кошти за послуги адвоката.

20 вересня 2017 року позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на трактор колісний, реєстраційний номер НОМЕР_1, марки БЕЛАРУС -82.1, 2013 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_2 , згідно Свідоцтва про реєстрацію серії ЕА № 032552, виданого 20 квітня 2013 року Держсільгоспінспекцією у Київській області, оскільки вважає, що у випадку невжиття судом заходів забезпечення позову, існує загроза невиконання або утруднення виконання рішення суду.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року вказану заяву задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням районного суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлено з порушенням норм процесуального законодавства, який регламентує порядок розгляду заяв про забезпечення позову та постановити нову, якою відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 задоволенню не підлягає за таких підстав.

Відповідно до п.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Забезпечуючи даний позов шляхом накладення арешту на транспортний засіб, який належить на праві власності ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано посилався на те, що вказаний транспортний засіб зареєстрований на імя відповідача і невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на це майно, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення боргу за договором позики.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу.

Також, забезпечення позову має бути співмірним із заявленими вимогами відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України.

Пунктом 4 постанови Пленуму ВСУ № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 р. передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд, має із врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася із такою заявою, позовним вимогам.

Так, з матеріалів вказаної справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір щодо стягнення грошових коштів на загальну суму 136 164, 53 грн., у матеріалах справи відсутня інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце роботи відповідача та будь-яка інша інформація про будь-яке інше майно, крім предмета забезпечення, належне відповідачу на праві власності, в звязку з чим місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку , що дійсно існує реальна загроза утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду в разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не пересвідчився у тому, що між сторонами дійсно виник спір щодо невиконання умов договору позики є безпідставними та не відповідають матеріалам справи, оскільки в провадженні Сквирського районного суду Київської області на розгляді перебуває цивільна справа в межах якої розглянуто дану заяву про забезпечення позову.

Також, не відповідають матеріалам справи доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав докази того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, оскільки згідно свідоцтва про реєстрацію машини серії АЕ № 032552 (а.с. 48) власником транспортного засобу є ОСОБА_2, який у будь-який час може розпорядитися своїм рухомим майном, в тому числі і відчужити його.

Крім цього, не можуть бути прийняті до уваги, посилання апелянта про те, що судом першої інстанції при постановленні оскарженої ухвали шляхом накладення арешту на транспортний засіб, що належить ОСОБА_2, порушено права співвласника транспортного засобу, а саме дружини ОСОБА_2 ОСОБА_4 враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків у подружжя.

Частиною 1, 2 ст. 65 Сімейного кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається , що він діє за згодою другого з подружжя.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2, в інтересах сімї , як власником транспортного засобу може бути в будь-який час здійснено відчуження майна, що становить утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду у справі, в разі задоволення позову

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб, який належить на праві власності ОСОБА_2, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала, що постановлена з дотриманням вимог процесуального законодавства залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.А. Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_5