У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 11 серпня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір доручення, за умовами якого він мав надати ОСОБА_3 інформаційні, консультативні послуги з питань операцій з продажу її квартири за адресою: АДРЕСА_1. Позивач мав рекламувати вказану квартиру за свій рахунок, проводити аналіз пропозицій на ринку нерухомості, проводити огляд покупцями, здійснювати перевірку правовстановлюючих документів. Зазначає, що свої зобов'язання за договором виконував належним чином, проте відповідач повідомила його, що 17 жовтня 2016 року вона продала вищевказану квартиру та бажає припинити договір доручення від 11 серпня 2015 року. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що відповідач повинна виконати взяті на себе зобов'язання згідно договору та сплатити неустойку у розмірі 2,5 % від суми продажу квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно зч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до ст. 1003 ЦК у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_3 не порушено умов укладеного договору доручення, оскільки з укладенням цього договору відповідач не була обмежена у розпорядження своєю квартирою.

Доводи заявника у касаційній скарзі стосовно того, що відповідач повинна сплатити йому неустойку, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, які дійшли правильного висновку, про необґрунтованість цієї вимоги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Враховуючи те, що відповідачем не порушено зобов'язань за вищевказаним договором, тому суди правильно відмовили у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують та не викликають необхідності перевіряти матеріали справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми, за касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2017 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак