Справа № 761/3230/17
Провадження № 2/761/3516/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що дії у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення, встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в її користуванні, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1, що дії у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 (надалі по тексту відповіда-1), ОСОБА_5 (надалі по тексту відповіда-2), ОСОБА_6 (надалі по тексту відповіда-3), в якому просили суд усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення позивачів; встановити порядок користування спірною квартирою наступним чином: відповідачам користуватись кімнатою №6 в даній квартирі, розміром 14,7 кв.м., а позивачам користуватись кімнатою №5 розміром 14,7 кв.м.; крім того, розділити особові рахунки згідно встановленого порядку користування квартирою, відкривши другий особовий рахунок на ім'я ОСОБА_1

Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що позивач ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1, яка складається з двох жилих кімнат. Відповідачі створює перешкоди в користуванні спірною квартирою, відмовляючи в проживанні та вчиняючи сварки. Оскільки домовитись про використання спірної квартири за згодою неможливо, позивач ОСОБА_1, у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей звернувся до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права на вільне володіння, користування та розпорядження спірною квартирою.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що жодних перешкод у вселенні в квартиру АДРЕСА_1, позивачу не чинять. Звертали увагу суду на те, що останній добровільно не проживає в спірній квартирі вже тривалий час та весь тягар її утримання несуть саме відповідачі. У задоволенні позову просили суд відмовити за його безпідставністю та недоведеністю.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: право користування (сервітут).

Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

В судовому засіданні встановлено, що згідно Ордеру на житлове приміщення №79159 від 31 січня 1963 року, виданий на підставі рішення виконкому Жовтневої районної Ради від 21.01.1963 №37 мати позивача ОСОБА_7 отримала на сім»ю з трьох осіб: неї, чоловіка ОСОБА_8 та сина ОСОБА_1 право на зайняття двох кімнат 29,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2.

На час розгляду справі, в спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 з малолітніми дітьми ОСОБА_2, ОСОБА_9 разом з сестрою ОСОБА_4 (відповідач - 1) та її доньками ОСОБА_5 (відповідач-2), ОСОБА_6 ( відповідач-3), що підтверджується Довідкою Центру Комунального сервісу № 4996 від 26.10.2016р. (а.с. 5)

З Витягу з розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №773 від 20.05.2003 року вбачається, що з померлої матері ОСОБА_7 за згодою брата ОСОБА_1 переведено особовий рахунок спірної квартири на ОСОБА_4 (а.с. 10), що також не заперечувалось сторонами у справі.

Позивач звертаючись до суду з цим позовом обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідачі вчиняють перешкоди у користуванні спірною квартирою, не впускаючи його до помешкання.

Всупереч поясненням позивача, у ході розгляду справи відповідачі зазначили, що жодних перешкод у користуванні квартирою позивачу та його дітям не чинять.

Як передбачено ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 65 цього Кодексу, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачі дійсно чинять перешкоди у здійсненні ним права користування спірною квартирою, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 разом з дітьми добровільно у належній йому частині квартири не проживають, перешкоди їм у цьому не чиняться, наявність підстав для вселення, перед судом не доведено.

Аналізуючи вище викладене, норми цивільного та житлового законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, що дії у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3 в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,60,88,213-215 ЦПК України, ст.ст. 317, 319-321, 358, 391, 396 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1, що дії у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення, усунення перешкод в її користуванні та встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Осаулов А.А.