___________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 521/4291/17
Провадження № 2/520/7226/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Єгорової Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 17.03.2017 року звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, в якому просить суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 17 березня 2017 року і до повноліття дитини;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 3000 (три тисячі) гривень щомісяця.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27 квітня 2001 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 року по справі № 521/2221/16-ц, було розірвано.

За час перебування у шлюбі, сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач зазначила, що малолітній син проживає з нею - ОСОБА_1, знаходиться повністю на її утриманні та вихованні.

ОСОБА_1 посилається на те, що забезпечити самостійно синові належний рівень життя, необхідний для його фізичного розумового, духовного, морального та соціального розвитку не може, та вважає, що відповідач, який є здоровою та працездатною людиною, може сплачувати аліменти на рівні 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), оскільки працює та має постійний дохід.

Позивачем також зазначено, що відповідач на утриманні інших дітей не має, є працездатним, його стан здоров'я дозволяє йому працювати, а тому вважає, що відповідач зможе виплачувати вищезазначений розмір аліментів.

Крім того, позивач стверджує, що малолітньому ОСОБА_3 було встановлено діагноз сенсоневральна туговухість 3 ступеня з права, 2 ступеня зліва та викривлення носової перегородки. У зв'язку з чим, ОСОБА_3 потребує постійного медичного контролю з боку лікарів, а саме окуліста, невропатолога та отоларинголога. За призначеннями лікарів, малолітньому було проведено магнітно-резонансну томографію головного мозку, комп'ютерну томографію скроневих кісток, дуплексне сканування судин голови та шиї. Позивачем також зазначено, що відповідно до призначень лікарів, ОСОБА_3 необхідно провести аудіограму, тредміл тест, УЗД серця тощо. В подальшому, після досягнення ОСОБА_3 шістнадцятирічного віку, йому рекомендоване хірургічне лікування, яке вимагає значних матеріальних витрат.

Також позивачем зазначено, що ОСОБА_3 щомісяця відвідує персональні тренування у басейні, вартість яких становить 3400 гривень.

У звязку з чим, позивачка просить суд стягувати з відповідача додаткові витрати на утримання сина в сумі 3000 гривень щомісяця.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Поліщук І.О.

23 березня 2017 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та додаткових витрат на дитину направлена до апеляційного суду Одеської області для визначення підсудності, відповідно до ст. 108 ЦПК Укркаїни, оскільки ОСОБА_4 є суддею Малиновського районного суду міста Одеси.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.03.2017 року визначено підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину Київському районному суду міста Одеси.

05.04.2017 року вказана цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину надійшла до Київського районного суду міста Одеси.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

У минулих судових засіданнях представники позивача по справі підтримували позовну заяву та просили суд її задовольнити.

У судове засідання 09.10.2017 року позивач по справі та її представники не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідач по справі ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, підтвердив свій обовязок по сплаті аліментів на малолітню дитину, заперечував в частині заявленого позивачем до стягнення розміру аліментів, визнав стягнення з нього аліментів у розмірі ? частки з усіх видів заробітку щомісяця, а також просив суд відмовити у задоволенні вимоги про стягнення додаткових витрат, посилаючись на необґрунтованість вимог в цій частині.

Відповідач в судовому засіданні також наполягав на розгляді справи, у звязку з тим, що даний спір стосується стягнення матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини, а поведінка позивача та її представників свідчить про зловживання своїми процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили

про причини неявки, які судом визнано поважними.

При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.

Статтею 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на принципах верховенства права, законності, незалежності, конфіденційності та уникнення конфлікту інтересів.

Частиною 3 статті 27 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_5 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги неприбуття у судове засідання належним чином повідомлених позивачки та її представників, з урахуванням положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України та п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, оскільки провадження у справі відкрито 06.04.2017 року, тобто півроку тому, судом неодноразово вживались заходи щодо надання сторонам по справі часу для врегулювання питання мирним шляхом, до суду не надходило заяв від позивача про відмову від підтримання заявлених вимог, з метою захисту прав дитини, оскільки заявлені вимоги стосуються стягнення аліментів на малолітню дитину, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача по справі на підставі наявних доказів в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення відповідача по справі, дослідивши, вивчивши і проаналізувавши в сукупності усі наявні докази в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 27 квітня 2001 року, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №175.

Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2016 року по справі №521/2221/16-ц, яке набрало законної сили 29.04.2016 року.

Вказаним рішенням суду встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з 2013 року, що у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає.

Також відповідачем по справі не спростовувалось, що малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, що у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає.

Позивач зазначила, що оскільки малолітній син проживає з нею та оскільки відповідач не надає ніяких коштів на утримання дитини, вона просить суд стягувати з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на неповнолітнього сина у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 17 березня 2017 року і до повноліття дитини, у звязку з чим була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Частиною першою статті 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Також суд зазначає, що згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п.9 ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Відповідно до Закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

Частинами 2,3 статті 181 СК України встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Як вже зазначалось судом, вже є встановленою обставиною, що малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає разом з матірю ОСОБА_1.

Утримання дитини до досягнення нею повноліття є зобовязанням батьків (ст.180 СК України).

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Під зміною сімейного стану розуміється з'явлення у сім'ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов'язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я платника аліментів.

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу позову.

Позивачем не доведено та не надано жодного доказу, що відповідач працює та має постійний дохід.

Відповідачем ОСОБА_2 надано до суду щорічну декларацію за період 2016року, з якої судом встановлено, що відповідач займає посаду судді, працює в Малиновському районному суді міста Одеси, за період 2016 року отримав заробітну плату у розмірі 290692 гривні.

У звязку з чим, судом встановлено, що середньомісячна заробітна плата відповідача по справі становить більш 20000 гривень щомісячно.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених обставин справи, приписів встановлених ч. 1 ст. 182 СК України, щодо якого виник спір, беручи до уваги рівність обов'язку обох батьків щодо утримання своєї дитини, суд вважає законним і справедливим стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Отже, виходячи з результатів аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо.

За положеннями п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

В обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат в розмірі 3000 гривень до досягнення дитиною повноліття позивач зазначала, що їх син має діагноз сенсоневральна туговухість 3 ступеня з права, 2 ступеня зліва та викривлення носової перегородки.

Так позивачем на підтвердження вказаних обставин надано до суду копії квитанцій по сплаті грошових коштів за проведений медичний огляд, узд, томографію, дуплексне сканування, тощо.

Однак, суд зазначає, що для стягнення додаткових витрат на лікування дитини необхідно чітко встановити та підтвердити належними доказами грошову суму, яка вже була затрачена матір'ю (договори, квитанції на ліки чи процедури) або підтвердити, що саме конкретна сума буде витрачена саме на лікування дитини в майбутньому.

Доказів на підтвердження посилань, що неповнолітній син сторін має постійне регулярне лікування, чим позивач вимушена постійно нести витрати на дитину до суду не надано.

Крім того, суд зазначає, що у відповідності до Закону України «Про прожитковий мінімум» встановлено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум застосовується для: загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ст.4 ЗУ «Про прожитковий мінімум»).

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1544 гривні, з 1 травня - 1624 гривні, з 1 грудня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень.

При вищевикладених обставинах, з урахуванням встановлених обставин, у тому числі, що судом вирішено стягувати аліменти з відповідача на неповнолітнього сина у розмірі ? частки від заробітку (доходу) відповідача, який у відповідності зі встановленою сумою середньомісячного заробітку відповідача, складає більше двох розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, беручи до уваги рівність обов'язку обох батьків щодо утримання своєї дитини, суд вважає необґрунтованою вимогу позивача в частині стягнення з відповідача щомісячних додаткових витрат на дитину, а розмір визначених до стягнення аліментів з відповідача таким, що забезпечить необхідну участь батька в утриманні дитини.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивач на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за подання позивачем позовної заяви про стягнення аліментів в сумі 640 гривень 00 копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215, 292, 294 ЦПК, ст. ст. 180, 181, 182, 184, 185, 191 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 березня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до 12 червня 2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в дохід держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які не приймали участь під час проголошення рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий Калініченко Л. В.