Ухвала

іменем україни

04 жовтня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про оспорювання батьківства та виключення відомостей про померлу особу, як батька, з актового запису про народження дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вона є матір'ю ОСОБА_8, який ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

16 жовтня 1998 року між її сином і ОСОБА_4 був укладений шлюб, від якого народилася ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2005 року подружжя фактично разом не проживало.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2006 року з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на доньку у розмірі ј частини заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття та на її утримання в розмірі ј частини заробітку щомісячно до досягнення дитиною трьох років.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2010 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідачка народила сина ОСОБА_9, при цьому батьком дитини у свідоцтві про народження вказала ОСОБА_8

Вважаючи, що її син не є батьком ОСОБА_9, уточнивши позовні вимоги, просила виключити відомості про батьківство ОСОБА_8 з актового запису від 15 травня 2013 року № 571 про народження ОСОБА_9, здійсненого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку з його недоведеністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Судами встановлено, що 16 жовтня 1998 року син позивачки ОСОБА_8 уклав шлюб із ОСОБА_4, який розірвано на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 травня 2010 року, яке набрало законної сили 13 серпня 2010 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (дата формування 07 травня 2014 року) розірвання шлюбу не зареєстровано.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рога від 03 серпня 2006 року з ОСОБА_8 було стягнуто аліменти на доньку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 та на утримання ОСОБА_4 до досягнення донькою ОСОБА_11 трьох років.

Висновком ради опіки та піклування виконкому Жовтневої районної у м. Кривий Ріг ради від 07 серпня 2007 року визначено порядок участі ОСОБА_8 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_9, відповідно до свідоцтва про народження від 15 травня 2013 року в актовому записі батьками вказано ОСОБА_8 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок нещасного випадку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, трагічно загинув.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила виключити з актового запису про народження ОСОБА_9, 15 травня 2013 року, народження відомості про батька - ОСОБА_8, посилаючись на те, що її покійний син не був батьком цієї дитини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачкою, що за життя її син ОСОБА_8 не знав про те, що був записаний батьком у свідоцтві про народження ОСОБА_9

Проте з висновками судів повністю погодитися не можна.

Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України).

Зокрема, глава 12 СК України регулює порядок визначення походження дитини.

За змістом ст. 122 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 (визначення походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою) та 125 (визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою) цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 розірвано на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 травня 2010 року, яке набрало законної сили 13 серпня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_9

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_12 зазначала, що дитину вона зареєструвала сама, оскільки її колишній чоловік ОСОБА_8 перебував на роботі у м. Дніпропетровську.

Між тим, згідно із ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду.

Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

За відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Втім, вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, на вищевказані норми закону уваги не звернув, зазначеним обставинам оцінки не надав, не витребував та не дослідив вказану вище заяву відповідачки із органів РАЦС.

Апеляційний суд вказаних порушень норм матеріального та процесуального права не виправив, не дав відповіді на всі доводи апеляційної скарги та їх не спростував, при цьому й сам порушив норми матеріального права.

Зокрема, суд пославшись на ст. 115 СК України, дійшов висновку про те, що шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не був розірваний, оскільки його розірвання не зареєстровано у органах РАЦС.

Між тим, не завернув увагу на те, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, а не у момент реєстрації його розірвання та видачі свідоцтва про розірвання шлюбу (ч. 2 ст.114 СК України).

Крім того, статтею 143 ЦПК України визначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2015 року у справі призначено судову медичну експертизу з використанням аналізу ДНК для встановлення походження дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, від ОСОБА_8 Провадження у справі зупинено до проведення експертизи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27 травня 2014 року провадження у даній справі відновлено на підставі заяви ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що з вини відповідачки експертизу не проведено.

Крім того, у клопотанні від 16 листопада 2015 року ОСОБА_3 просила призначити у справі молекулярно-генетичну експертизу (а. с. 204).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2015 року скасовано проведення призначеної від 26 січня 2015 року судової медичної експертизи з використанням аналізу ДНК із тих підстав, що експертиза не виконується у зв'язку з неявкою відповідачки для відібрання зразків, та відмовлено представнику ОСОБА_3 у призначенні молекулярно-генетичної експертизи (а. с. 208-209).

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи.

Суд першої інстанції, вирішивши питання про призначення у справі судово-генетичної експертизи для з'ясування наявності чи відсутності кровного споріднення між покійним сином позивачки та дитиною, та встановивши ті обставини, що відповідачка ухиляється від її проведення, не виконав вимоги ч. 2 ст. 146 ЦПК України.

Суд не звернув уваги і на те, що згідно з ч. ч. 2-4 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив дійсні обставини справи та не перевірив причин неприбуття відповідачки до експертної установи для відібрання біологічного матеріалу з метою проведення судово-генетичної експертизи як доказу батьківства сина позивачки.

Таким чином на порушення ст. 10 ЦПК Українисуди не сприяли всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, порушили право позивачки на проведення експертизи. Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, а не на доказах відповідно до норм ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик