АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача СалміноїЯ.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку і інфляційних втрат та за зустрічним позовом Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» до ОСОБА_5 про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ЖБК «Учитель-3» (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача 1 489 грн. 80 коп. заборгованості по заробітній платі, 71 465 грн. 50 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 27 223 грн. 98 коп. інфляційних втрат, а всього 100 179 грн. 98 коп. за період з 01.05.2010 по 01.11.2015.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 01.11.2009 його було прийнято на роботу в ЖБК «Учитель-3» на посаду керівника автопарковки, згідно розпорядження № 296 від 30.10.2009, про що було зроблено запис у трудовій книжці. Розпорядженням № 306/1 від 30.04.2010 його було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату, однак на день звільнення з ним не було проведено остаточного розрахунку - не виплачено заборгованість по заробітній платі. Так, вважає, що йому нараховувалась заробітна плата у розмірі меншому ніж встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати, а тому з урахуванням сплачених йому коштів (27.11.2010 виплачено 677,97 грн. заробітної плати за лютий 2010 року та 22.02.2011 виплачено 2 184,33 грн. заробітної плати за березень, квітень 2010 року та вихідна допомога), заборгованість становить 1 489,80 грн. У зв'язку з невиплатою належних йому сум при звільненні відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, який становить 71 465 грн. 50 коп., а також інфляційні втрати, що складають 27 223,98 грн. (а.с. 1, 2).

У вересні 2016 року відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати дії ОСОБА_6 про видачу розпорядження № 296 від 30.10.2009 про призначення ОСОБА_5 на посаду керівника автопарковки протиправними.

В обґрунтування заявлених зустрічних вимог вказував, що ОСОБА_6 незаконно перебував на посаді голови правління ЖБК і вчинив незаконні дії, які полягали у видачі розпоряджень про призначення певних осіб на посади, в тому числі й ОСОБА_5 В подальшому оскаржуване розпорядження ОСОБА_6 було відмінене розпорядженням голови правління ЖБК Кондратьєва С.Г. від 12.02.2010 № 301-к. Про незаконність видачі розпорядження про призначення ОСОБА_5 на посаду, свідчить також лист Управління праці та соціального захисту населення Дарницької РДА від від 19.05.2010 (а.с. 81, 82).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.03.2017 позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ЖБК «Учитель-3» на користь ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 100 179,28 грн.

У задоволенні зустрічного позову ЖБК «Учитель-3» відмовлено.

Стягнуто з ЖБК «Учитель-3» на користь держави судовий збір у розмірі 1 600,00 грн. (а.с. 124-127).

В апеляційній скарзі ЖБК «Учитель-3», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити. Вказує, що суд першої інстанції дійшов неправомірного та необґрунтованого висновку про наявність заборгованості по заробітній платі та, як наслідок, наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і інфляційних втрат.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свого обов'язку щодо проведення з позивачем в день звільнення повного розрахунку, а відтак, в силу вимог закону, повинен виплатити позивачу заборгованість, середній заробіток за час затримки розрахунку та інфляційні втрати.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог, суд виходив з їх безпідставності та недоведеності.

В повному обсязі з вказаними висновками суду як щодо первісних, так і щодо зустрічних вимог погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2009 ОСОБА_5 було прийнято на роботу в ЖБК «Учитель-3» на посаду начальника автопарковки, згідно розпорядження № 296 від 30.10.2009, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці.

Розпорядженням № 306/1 від 30.04.2010 ОСОБА_5 було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату (а.с. 3).

Відповідно до довідки про заробітну плату від 22.11.2010 № 48/11 ОСОБА_5 до виплати підлягала заробітна плата за:

ь листопад 2009 року - 574,00 грн.,

ь грудень 2009 року - 574,00 грн.,

ь січень 2010 року - 310,08 грн.,

ь лютий 2010 року - 677,97 грн.,

ь березень 2010 року 780,93 грн.,

ь квітень 2010 року 728,11 грн.,

ь травень 2010 року - 728,11 грн.

Тобто в зазначеній довідці, яка є єдиним документом, наданим сторонами, зазначено не розмір нарахованої заробітної плати, а сума яка підлягає виплаті, тобто сума за вирахуванням податків, зборів і інших обов'язкових платежів.

Відтак, суд позбавлений можливості для висновку про те, що позивачу нараховувалась заробітна плата у розмірі меншому за мінімальний розмір, встановлений законом, а тому при вирішенні питань про наявність заборгованості і строк її виплати, та як наслідок, визначення періоду затримки, слід керуватися даними саме цієї довідки.

Згідно даних цієї ж довідки ОСОБА_5 отримав заробітну плату за листопад, грудень 2009 року та січень 2010 року. За лютий, березень, квітень травень 2010 року заробітну плату він не отримав (а.с. 6).

З наведеного вбачається, що на день звільнення ОСОБА_5 з роботи з ним не було проведено повного розрахунку.

Водночас, слід наголосити, що підстави для врахування у загальну суму заборгованості не виплачену позивачу заробітну плату за травень 2010 року, як вказано у довідці, відсутні, оскільки позивача було звільнено з роботи 30.04.2010, а тому за травень йому не могла бути нарахована заробітна плата.

Отже, сума заборгованості відповідача по заробітній платі на день звільнення позивача становила 2 187 грн. 01 коп. (677,97 грн. за лютий + 780,93 грн. за березень + 728,11 грн. за квітень).

27.11.2010 ЖБК «Учитель-3» була виплачена ОСОБА_5. заробітна плата за лютий 2010 року у сумі 677,97 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 27.11.2010 (а.с. 17).

24.02.2011 ЖБК «Учитель-3» була виплачена ОСОБА_5 заробітна плата за березень, квітень 2010 року та вихідна допомога, всього в сумі 2 184,33 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 22.02.2011 (а.с. 18).

Таким чином, 24.02.2011 відповідачем була повністю сплачена позивачу наявна заборгованість по заробітній платі, а відтак період затримки у виплаті відповідачем заробітної плати становить з 01.05.2010 (наступний день після звільнення) по 24.02.2011 (день фактичного розрахунку).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таке застосування означених норм права також роз'яснив Пленум Верховного суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 та у Постанові Пленуму Верховного Суду України, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29.01.2014 у справі № 6-144цс14, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, проте невірно визначив період затримки та суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню.

Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку слід керуватися ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Крім цього, обраховуючи розмір середнього заробітку, в даному випадку необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, яка була встановлена на законодавчому рівні, за останні два місяці роботи, що передували звільненню, оскільки як вже вказувалось вище, матеріали справи не містять даних про розмір нарахованої заробітної плати, а розмір суми заробітної плати до виплати, є меншим ніж розмір мінімальної заробітної плати встановлений на той час.

Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Позивача звільнено з роботи у квітні 2010 року, відтак для обрахунку слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати за лютий, березень 2010 року, яка і в лютому і в березні була встановлена на рівні 869,00 грн., а тому при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід виходити з середньомісячної заробітної плати позивача у розмірі 869,00 грн. (869,00 + 869,00 : 2).

Період затримки розрахунку, як встановлено вище, становить з 01.05.2010 по 24.02.2011 (9 повних місяців і 17 робочих днів за лютий).

Виходячи з наведеного, до сплати позивачу підлягає середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 8 559 грн. 65 коп. (869,00 грн. х 9 місяців = 7 821,00 грн.; 43,45 грн. /середньоденна заробітна плата/ х 17 днів = 738,65 грн.; 7 821,00 грн. + 738,65 грн. = 8 559,65 грн.).

При цьому, необхідно зауважити, що середній заробіток за час затримки розрахунку визначений без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, то слід зазначити наступне.

Заявляючи вказану вимогу позивач не вказав і не обґрунтував на підставі якої норми матеріального права вона заявлена і підлягає задоволенню. Стягнення інфляційних втрат передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак, у зв'язку з виникненням між сторонами саме трудових правовідносин, вказана норма не може бути застосована.

Разом з цим, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, передбачена спеціальним законом, яким є Закон України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно із ст. 7 цього ж Закону, відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.

Проте, жодних належних і допустимих доказів відмови відповідача у виплаті компенсації позивачем не надано, а тому така вимога є передчасною, оскільки на даний час між сторонами не існує спору з приводу компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Отже, з наведеного вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат, наразі не може бути задоволена.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме лише в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 8 559 грн. 65 коп. В задоволенні іншої частини заявлених вимог слід відмовити, з підстав наведених вище.

Щодо вирішення судом першої інстанції вимог зустрічного позову, то колегія суддів не може погодитись з визначеними судом правовими підставами для відмови у їх задоволенні.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у вересні 2016 року ЖБК «Учитель-3» звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5, який був прийнятий судом до спільного розгляду з первісним позовом. Разом з цим, в прохальній частині зустрічної позовної заяви ЖБК «Учитель-3» просить визнати дії ОСОБА_6 про видачу розпорядження № 296 від 30.10.2009 про призначення ОСОБА_5 на посаду керівника автопарковки протиправними.

ОСОБА_6, дії якого позивач просить визнати не правомірними, не залучений до участі у справі в якості відповідача, а тому вимоги за зустрічним позовом пред'явлені до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні.

На зазначене вище суд першої інстанції уваги не звернув, розглянув заявлені зустрічні вимоги до неналежного відповідача і відмовив у їх задоволенні по суті спору, що не відповідає вимогам процесуального закону.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно із ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

З огляду на викладене вище, рішення суду, у зв'язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог первісного позову і відмову в задоволенні зустрічних вимог з інших підстав.

Разом з цим, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_5 до ЖБК «Учитель-3» та враховуючи, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, то у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України, з ЖБК «Учитель-3» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487,20 грн. (мінімальна ставка судового збору за вимоги майнового характеру, яка діяла на час звернення до суду з позовом).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку і інфляційних втрат та за зустрічним позовом Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» до ОСОБА_5 про визнання протиправними дій - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку і інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» (м. Київ, вул. Ревуцького, 13, ) на користь ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 8 559 (вісім тисяч п'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 65 коп., з відрахуванням податків, зборів і інших обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовити.

Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» (м. Київ, вул. Ревуцького, 13, ) на користь держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 грн.

У задоволенні зустрічного позову Житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» до ОСОБА_5 про визнання протиправними дій - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва