Справа № 308/2388/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 травня 2017 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого Собослоя Г.Г.,

суддів Готри Т.Ю., Бисаги Т.Ю.,

секретарі Шукаль О.Я.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Ужгорлдського міськрайонного суду від 06 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи приватний нотаріус Ужгородського нотаріального округу ОСОБА_5 та Перша Ужгородська державна нотаріальна контора про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи його тим, що 24.07.1997 року Приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу ОСОБА_5 було посвідчено заповіт (реєстр.№2-3207) ОСОБА_6, який помер 06.08.1999 року, у якому спадкоємцем зазначено доньку ОСОБА_1, яка проживає у Франції. 15.05.2000 року Державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори - ОСОБА_7 було посвідчено та видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстр. №1-2189. на 4/6 частин житлового будинку з надвірними будовами, що знаходиться за адресою: вул. Другетів, будинок № 126, м. Ужгород.

Позивач вважає вказаний заповіт недійсним та вказує, що ОСОБА_6, близько чотирьох років до смерті тяжко хворів і був на повному утриманні та догляді бабусі позивача, а тому вважає, що складаючи і посвідчуючи у нотаріуса заповіт ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та керувати ними, а це, в свою чергу, відповідно до ст. 55 чинного на момент посвідчення заповіту ЦК 1963 року, призводить до його недійсності.

Посвідчений заповіт не відповідав останній справжній волі померлого ОСОБА_8 Приблизно за п'ять місяців до смерті він казав священнику, що все майно перейде до бабусі позивача, а вона буде ним розпоряджатися на свій розсуд.

Позивач також зазначила, що ОСОБА_6 був тяжко хворий і помер від раку нирки. Протягом довгих років відповідачка ОСОБА_1 не приїжджала до нього, не цікавилися його життям, оскільки не знала навіть, що він важко хворів, всі витрати на поховання ОСОБА_6 несла її бабуся та її батько ОСОБА_9

З врахуванням наведеного та вимог ст. 1224 ЦК України ОСОБА_4 просила визнати недійсним заповіт від 24.07.1997 року, реєстраційний номер № 2-3207 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.05.2000 року, реєстраційний № 1-2189.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06.02.2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні.

ОСОБА_4 та її представник в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, однак їх неявка, в силу ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, яка просила рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позов є необґрунтований, належних доказів того, що порушені будь-які права ОСОБА_4 остання не надала, не надала також доказів щодо її родинних відносин з спадкодавцем ОСОБА_6 або членів його сімї та у звязку із зверненням позивача до суду із спливом строку позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову.

Однак повністю з таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15.05.2000 року Державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 було посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 24.07.1997 року за реєстром № 2-3207, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_6, померлого 06.08.1999 року є ОСОБА_1 донька, що проживає у Франції, м. Кле, вул. Алле де Ольн та відповідно видане ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстр. № 1-2189, на 4/6 частин житлового будинку з надвірними будовами, що знаходиться за адресою: вул. Другетів, будинок № 126, м. Ужгород.

Позивач просить визнати недійсними заповіт від 24.07.1997 року, реєстраційний номер № 2-3207 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15.05.2000 року, реєстраційний № 1-2189.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Однак ОСОБА_4, в порушення вищезазначених вимог закону, не надала будь яких доказів на підтвердження порушення відповідачем її прав та не надала доказів щодо родинних відносин між нею та померлим 06.08.1999 року ОСОБА_6, або будь ким із членів його сім'ї.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду місцевого суду щодо посилання як на підставу для відмови у позові, звернення позивача з позовом до суду з пропущенням строку позовної давності, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право відповідача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції, в порушення норм матеріального права, не взяв до уваги наведе та відмовив у задоволенні позову у звязку з спливом строку позовної давності при тому, що позов є необґрунтований та ОСОБА_4 не доведено порушення її прав.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, яким у позові ОСОБА_4 слід відмовити у звязку з необґрунтованістю та недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст. 261 ЦК України, судова колегія,

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 лютого 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді