АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Ратнікової В.М.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6277/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано право власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: за ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 4 000, 00 грн.

В решті вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1, в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з тих підстав, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2, оскільки таке майно було придбано за особисті кошти останнього.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 1994 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. При цьому, судом було встановлено, що сторони припинили підтримувати шлюбні відносини та вести спільне господарство з липня 2010 року.

Сторони мають дітей: повнолітню доньку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є дитиною-інвалідом.

За час шлюбу подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1.

Вищезазначена квартира придбана на підставі попереднього договору купівлі-продажу майнових прав №16-1132/В341 від 25 листопада 2009 року (т.1,а.с.67-68,), тобто, за час перебування сторін у шлюбі.

Кошти, за рахунок, яких придбано квартиру АДРЕСА_1, подружжя отримало від продажу квартири АДРЕСА_2.

Так, 25 листопада 2009 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 340. Продаж квартири вчинено за 743 070 грн. (т.1, а.с.110-111).

Як вбачається з п.3.3. вищезазначеного договору, відчуження квартири ОСОБА_2 вчинено за згоди його дружини - ОСОБА_3 (т.1, а.с. 112).

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; поділити її, визнавши її власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а іншу 1/3 частину квартири залишити за ОСОБА_2

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_3 посилалась на те, що за час шлюбу подружжя набуло квартиру АДРЕСА_1 однак відповідач не визнає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. На її думку, суд повинен відступити від рівності часток, оскільки їх неповнолітній син ОСОБА_8 є дитиною-інвалідом, має вроджену ваду розвитку правої нижньої кінцівки, у зв'язку з чим потребує складного протезування, два рази на рік, до досягнення ним 16 років. З часу окремого проживання відповідач матеріально сина не забезпечує та ухиляється від його виховання, а тому суд повинен брати до уваги інтереси дитини-інваліда та збільшити її частку майна.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що спірна квартира є спільним майном подружжя, яка належить їм в рівних частках, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_3 права власності на 2/3 частини спірної квартири не можуть бути задоволені, оскільки спростовуються наданими доказами, що наявні у матеріалах справи. В свою чергу, відповідачем не доведено, що спірна квартира придбана виключно за його власні грошові кошти.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно із п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як убачається з матеріалів справи, 24 грудня 1999 року ОСОБА_2 та його батьком - ОСОБА_11 було здійснено продаж квартири АДРЕСА_3.

Продаж зазначеної квартири було здійснено за 11 739, 39 грн. (т.1, а.с.20).

Надалі, 14 березня 2000 року між ОСОБА_2 та АТ КХ «Київміськбуд» в особі АКБ «Аркада» було укладено інвестиційний контракт №17370 про інвестування у житлове будівництво, а саме в двокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 (т.1, а.с.21-23).

25 листопада 2009 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 340.

Продаж квартири вчинено за 743 070, 00 грн., що на момент укладення договору купівлі-продажу в еквіваленті становило 93 000, 00 доларів США (т.1 а.с. 110-111).

Як убачається з п.3.3. вищезазначеного договору, відчуження квартири ОСОБА_2 вчинено за згоди його дружини - ОСОБА_3

Заявою від 25 листопада 2009 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В., зареєстрованою в реєстрі за №330, ОСОБА_3надала згоду ОСОБА_2на продаж квартири АДРЕСА_2, набуту під час перебування у шлюбі, та засвідчує, що не має будь-яких матеріальних претензій щодо управління та розпорядженням спільним майном та продажу вказаної квартири (т.1 а.с. 112).

Таким чином, відповідачем під час продажу квартири АДРЕСА_2, визнався той факт, що зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак виручені від її продажу кошти є також спільною сумісною власністю подружжя.

Надалі, за вилучені від продажу вищезазначеної квартири кошти, подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1.

Спірна квартира АДРЕСА_1, придбана на підставі попереднього договору купівлі-продажу майнових прав №16-1132/В341 від 25 листопада 2009 року (т.1 а.с. 67-68).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірна квартира придбавалася за час перебування сторін у шлюбі, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що спірна квартира була передана йому згідно акту прийому передачі від 14 жовтня 2010 року, тобто, вже після припинення шлюбних відносин (у липні 2010 року), як такі, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, вищезазначеним попереднім договором, укладеним у 2009 році, тобто, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про проведення судових засідань, був присутнім під час розгляду справи судом, надавав до суду заперечення, письмові пояснення у справі.

Крім того, у судових засіданнях стверджував, що квартира АДРЕСА_2, була придбана ним за кошти, вилучені від продажу квартири АДРЕСА_3, яка належала йому та його батькові на праві приватної власності.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Разом з тим, ОСОБА_2 не надано до суду належних та допустимих доказів щодо джерела отримання коштів, сплачених за купівлю квартири АДРЕСА_2.

Відповідачем не надано доказів того, що сума, яка отримана ним від продажу квартири АДРЕСА_3, становить 12 000, 00 доларів США.

Крім того, ОСОБА_2 не доведено, що кошти, які вилучені від продажу квартири АДРЕСА_3 сплачені ним саме на придбання квартири АДРЕСА_4.

При цьому, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 щодо факту отримання коштів в іноземній валюті у зазначеному розмірі та внесення цих коштів за квартиру по АДРЕСА_2, оскільки відповідно вимог ч.2 ст.59 ЦПК України дана обставина може підтверджуватися лише письмовими доказами, яких суду не надано. Єдиним письмовим доказом є договір куплі-продажу від 24.12.1999 (т.1, а.с.20), де чітко визначена ціна договору - 11 739 грн.

З цих же підстав визнання цієї обставини ОСОБА_3 правового значення не має. Тим більш, що позивач не заперечує того факту, що кошти, отримані від продажу квартири по АДРЕСА_3 частково були внесені відповідачем у купівлю квартири по АДРЕСА_2, однак ці кошти були використані в інтересах сім'ї, як і кошти, які були надані батьками обох сторін.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, оскільки останнім не було підтверджено вказану обставину відповідно до вимог процесуального Закону. Не надано необхідних доказів і суду апеляційної інстанції.

Отже, квартира набута сторонами за час шлюбу за спільні кошти, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частинах. Правові підстави для відступлення від рівності часток подружжя відсутні.

Висновки суду щодо підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням закону.

Норми матеріального та процесуального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Колегія суддів також враховує положення статті 3 ЦК України та вважає, що ухвалене у справі рішення відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме є справедливим, добросовісним та розумним.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхлити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.М. Ратнікова