У х в а л а

13 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 11 жовтня 2016 року (ухвалою цього ж суду виправлено описку у даті прийняття рішення, а саме «12» виправлено на «11»), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 червня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2017 року залишила без змін.

29 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 203, 215, частини першої статті 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 6, частин другої, п'ятої статті 11, статті 15, статей 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, 23 вересня 2015 року, 25 травня і 26 жовтня 2016 року, 23 січня, 3 липня і 16 серпня 2017 року, постанову Вищого адміністративного суду України від 3 березня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 29 червня 2017 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що при укладенні кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, при цьому мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.

При цьому суди встановили, що умови укладеного договору не створюють істотного дисбалансу прав і обов'язків на шкоду споживачеві, до моменту укладення договору до позичальника як до споживача фінансових послуг була доведена інформація щодо умов кредиту, зокрема щодо його сукупної вартості з урахуванням процентної ставки тощо. У подальшому позивач виконував умови цього договору до січня 2015 року.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 22 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції погодився з рішенням апеляційного суду про те, що умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на погіршення становища позивача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та відповідно, як наслідок, визнання недійсними договорів поруки та іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного;

- в ухвалі від 23 вересня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що на порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» виконання спірного правочину направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачених втрат у боржника, а тому наявні правові підстави для визнання такого правочину недійсним;

- в ухвалі від 25 травня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що підприємницька практика відповідача (банку) спонукала споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить споживача в оману, а тому оспорюваний договір про надання споживчого кредиту підлягає визнанню недійсним;

- в ухвалі від 26 жовтня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір кредиту є недійсним з огляду на те, що права позивачки при укладенні цього договору були порушені, оскільки їй не було роз'яснено всіх умов договору, не надано графіку платежів і вона помилялася щодо його істотних умов, зокрема строків і обсягу своїх прав та обов'язків;

- в ухвалі від 23 січня 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про наявність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки під час укладення цього договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та зазначив в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим увів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту;

- в ухвалі від 3 липня 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про визнання недійсними відповідних пунктів кредитного договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту та щодо третейського застереження, оскільки умова договору про оплату позивачем послуг, що супроводжують кредит, не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а умова договору про розгляд спорів про виконання кредитного договору в постійно діючому третейському суді суперечить статті 6 Закону України «Про третейські суди»;

- в ухвалі від 16 серпня 2017 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами несправедливість умов кредитного договору та створення істотного дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь банку.

У постанові від 3 березня 2016 року, наданій заявником для порівняння, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування постанови Інспекції з питань захисту прав споживачів (далі - Інспекція), оскільки правопорушення банку, яке полягало у включенні до кредитного договору несправедливих умов кредитування, ненадання необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації, слід вважати триваючим, а тому строк застосування до банку штрафних санкцій Інспекцією не був пропущений.

Отже, правові висновки судів касаційної інстанції, викладені в наведених судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, що позбавляє Верховний Суд України можливості установити неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

У постанові від 16 листопада 2016 року, на яку заявник посилається на підтвердження передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстави перегляду судових рішень, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Установлення в кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк повинен зазначити, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування банком комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача є незаконним.

Отже, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року у зв'язку з її невідповідністю висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цьому висновку.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 20 лютого 2017 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко