Справа № 303/2034/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 травня 2017 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого Собослой Г.Г.,

суддів Кожух О.А., Готри Т.Ю.,

секретарі Шукаль О.Я.,

з участю: представника ПАТ КБ «Надра» - ОСОБА_1,

та представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.03.2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 62,40 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», яка належить ОСОБА_3 Вказує на те, що позивач, як іпотекодержатель, повідомляв відповідача про необхідність звільнення вказаного житлового будинку у добровільному порядку, що підтверджується письмовим повідомленням, однак відповідач не виконав вимоги позивача, а тому в силу ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України підлягає виселенню в судовому порядку. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позивач просить зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22.06.2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні.

Справа неодноразово переглядалася судам апеляційної та касаційної інстанції.

Заслухавши пояснення представника ПАТ КБ «Надра» - ОСОБА_1Ю, яка підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_3 ОСОБА_2, який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що позивач, звернувся з даним позовом до суду 03.04.2015 року, знаючи про рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11.03.2009 року, а тому вважав, що саме з цього часу почався відлік строку в три роки, протягом якого позивача мав право звернутися до суду за захистом своїх прав. Тобто позивачем пропущено встановлений статтею 257 ЦК України строк давності звернення з даним позовом до суду, перебіг позовної давності не переривався і не зупинявся.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитись виходячи з наступного.

Позов про виселення за своєю правовою природою є негаторним позовом, оскільки фактично мова йде про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення яке є триваючим правопорушенням, а отже особа, яка вважає, що даним правопорушенням порушуються її субєктивні права чи інтереси може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав, за умови, що таке правопорушення триває на час предявлення позову.

А тому висновки суду першої інстанції щодо даних правовідносин слід застосовувати ч.4 ст. 267 ЦК України (наслідки спливу строку позовної давності) є невірним.

Встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.03.2009 року у справі за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов задоволено частково - звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 62,40 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ ПриватБанк з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Приватбанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Зазначеним рішенням у частині позовних вимог про виселення ОСОБА_3 було відмовлено.

Відповідно до положень ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV, нормативні акти в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом; після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно до правової позиції висловленій Верховним Судом України у справі № 6-39 цс15 за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Як слідує з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_3 за рахунок кредиту ПАТ КБ «Приватбанк», на яку в подальшому за рішенням Мукачівського міськрайоного суду від 11.03.2009 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 звернуто стягнення, як предмет іпотеки.

А тому з врахуванням вказаної вище правової позиції виселення ОСОБА_3 допускається без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, що стосується вимог позивача про виселення інших осіб, які зареєстровані або проживають у спірній квартирі, то колегія суддів приходить до висновку, що такі задоволенню не підлягають, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не конкретизував які саме особи підлягають виселенню та не предявив до них позов.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» слід задовольнити частково із вищезазначених підстав.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст. 526, 1049, 1054 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про іпотеку», судова колегія,

Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Мукачіського міськрайонного суду від 22 червня 2015 року скасувати.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_3.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді