АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

Мараєвої Н.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про звернення стягнення на майно,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4, третя особа: ГТУЮ у м. Києві про звернення стягнення на майно, на підставі якого ухвалою від 27 лютого 2017 року відкрито провадження у справі.

Одночасно позивач порушив питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спадкове майно, що належить спадкоємцю померлого боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на праві приватної власності в рахунок погашення боргу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зазначає про те, що відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем боржника ОСОБА_5, з яким був укладений договір позики на 1 500 000 доларів США під 3 % річних, зі строком повернення до 07.12.2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позика та проценти не були повернуті. ОСОБА_3, набувши статусу кредитора, звернувся до спадкоємця ОСОБА_4 з вимогою про повернення боргу за договором позики. Проте, ОСОБА_4, з метою ухилення задовольняти вимогу кредитора зволікав з отриманням свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з чим виникла необхідність звернення до суду з позовом щодо накладення арешту на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини після смерті боржника ОСОБА_5 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 07.12.2006 року в сумі 28 662 600, 00 грн. В заяві про забезпечення позову ОСОБА_3 просив накласти арешт на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, а саме: квартиру АДРЕСА_1, нежитлове приміщення №1,2,3 у будинку АДРЕСА_3, нежитлове приміщення АДРЕСА_4, квартиру АДРЕСА_2, гаражний бокс АДРЕСА_5. Вказує, що накладення арешту на майно є співмірним із заявленими позовними вимогами. У разі не вжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза невиконання рішення суду у разі задоволення позову.

У судовому засіданні представник позивача підтримував доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги в повному обсязі та просив її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що у разі не вжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза невиконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1, ч.3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог

Згідно п. 4 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Єдиною підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Порушивши питання про забезпечення позову, ОСОБА_3 посилався на те, що 07.12.2006 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики на 1 500 000 доларів США під 3% річних зі строком повернення до 07.12.2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Кошти повернуті не були. Спадкоємець ОСОБА_4 всіляко ухиляється від виконання вимог кредитора щодо повернення боргу спадкодавця. На його думку, невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спадкове майно ОСОБА_4, в майбутньому унеможливить виконання рішення суду про стягнення боргу у випадку задоволення заявленого позову. Зазначав, що відповідач має змогу реалізувати належне йому майно у будь-який момент.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ, які викладені в Постанові №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що позивачем в даний час уточнено свої позовні вимоги та майже все майно, на яке він просив накласти арешт, виключено ним із уточнених позовних вимог.

Крім того, як вбачається із відповіді завідуючого Житомирського обласного державного нотаріального архіву старшому слідчому в ОВС СУ ГУ Національної поліції у м.Києві в нарядах справ «Договори відчуження» приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Малежика Д. за 2006 рік вказаний договір позики грошей відсутній.

Відповідно до журналу реєстрації нотаріальних дій цього нотаріуса за 7.12.20016 року взагалі відсутні записи про вчинення нотаріальних дій, за № 829 зроблено запис про вчинення іншої нотаріальної дії.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав правильну оцінку обставинам справи та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову, а тому ухвала суду відповідає вимогам закону, апеляційна скарга повинна бути відхилена, а ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 312 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: