Справа №: 615/859/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2017 р. м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Товстолужського О.В.,

при секретареві Неділько І.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення інфляційних виплат та індексації, зобовязання змінити запис про дату звільнення в трудовій книжці, зобовязання видати трудову книжку із зазначенням дати прийняття на роботу, а також стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

01 квітня 2016 року до Валківського районного суду Харківської області надійшов позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 до фізичних осіб-підприємців ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення виплат при звільненні, стягнення середнього заробітку за весь час затримки її виплати, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 29 червня 2016 року вимоги позивачів розєднані в самостійні провадження.

Після уточнень позовних вимог в позові ОСОБА_3 зазначено, що вона з 28.11.2013 року по 02.02.2016 року мала трудові відносини з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, але отримавши відомості з пенсійного фонду про застраховану особу на своє імя була проінформована про те, що страхові внески та податки за неї не сплачувались, хоча трудовий договір був підписаний, а трудова книжка безпосередньо була отримана роботодавцем, використовуючи працю позивача протиправно не сплачував пенсійні внески, страхові платежі, що вказує на факт не оформлення працевлаштування ОСОБА_3 За цей час ОСОБА_3 отримувала заробітку плату в неповному обсязі, так як працювала згідно графіку роботи з 08:00 години до 20:00 години без зазначеної в трудових угодах перерви з 12:00 години до 14:00 години та з щоденним виходом на роботу крім суботи та неділі, тобто по 12 годин щоденно та по 60 годин на тиждень, що перевищує визначений законодавством 40 годинний робочий тиждень. Заробітну плату ОСОБА_3 отримувала з розрахунку мінімальної заробітної плати затвердженої КМУ в період з 01.01.2008 року по 14.02.2016 року, про що розписувались всі працівники супермаркету «Норма». Про те, що відповідач виплачував заробітну плату не в повному обсязі за весь період роботи, ОСОБА_3 дізналась вже після звільнення, отримавши відомості з пенсійного фонду про застраховану особу та відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про те, що вона зовсім не було оформлена в супермаркеті «Норма» та жодних відомостей про її заробітну плату не має.

Також в позові зазначено, що позивач до роботи фактично була допущена, працювала на посаді касира в супермаркеті «Норма» більш ніж 2 роки, отримувала за це заробітну плату, а тому даний факт підтверджує те, що між нею та роботодавцем все ж таки був укладений трудовий договір. На початку січня 2016 року відповідач безпідставно предявив претензію позивачу про те, що остання нібито вчинила крадіжку товару через користування власною накопичувальною карткою, ображав її, висловлювався нецензурною лайкою. Через негативне відношення до себе, ОСОБА_3 була змушена подати заяву про звільнення, керуючись ст. 38 КЗпП України. Позивач подала заяву про звільнення 17.01.2016 року та по домовленості із роботодавцем ОСОБА_3 відпрацювала 2 тижні та була остаточно звільнена 02.02.2016 року, але наказу про звільнення надано не було, як і не було видано ані трудової книжки, ані належного розрахунку при звільненні.

Як витікає зі змісту позову, ОСОБА_3 23.02.2016 року направила колишньому роботодавцю письмову вимогу щодо здійснення з нею розрахунку з підстав звільнення за власним бажанням, перерахувавши невиплачену заробітну плату та інші належні виплати на її рахунок, також вимагала повідомити письмово про всі нараховані суми належні їй при звільненні, а також прохала надіслати їй належним чином оформлену трудову книжку поштою з доставкою на вказану адресу на наступний день з моменту отримання даної вимоги. 27.02.2016 року відповідач повторно був повідомлений про надходження на його адресу поштового повідомлення, але умисно не отримав рекомендовану кореспонденцію, а тому днем про інформування відповідача про вимогу є саме зазначена дата. З моменту отримання вимоги, жодних розрахунків не було проведено, трудова книжка поштою надіслана не була, та жодним чином не було повідомлено про всі нараховані суми, належні позивачу при звільненні.

Крім того, в позові зазначено, що загальна сума заборгованості по заробітній платі без врахування індексу інфляції та індексації, відповідно до фактично відпрацьованих годин складає 17 524 грн. 71 коп., загальний розмір середнього заробітку та компенсації за затримку розрахунку (за період з 27.02.2016 року по 09.10.2017 року) становить 27 403 грн. 00 коп., розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки становить 27 403 грн. 00 коп. Окрім того, згідно позову, неправомірними діями відповідача позивачу завдана також моральна шкода.

ОСОБА_3 в позові вимагає:

1) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 28.12.2013 року по 02.02.2016 року в розмірі 17 524 грн. 71 коп.

2) зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 провести їй нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з 28.12.2013 року по 02.02.2016 року та відповідно їй сплатити;

3) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні в розмірі 27 403 грн. 00 коп.;

4) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 27 403 грн. 00 коп. з утриманням при виплаті зазначеної суми, передбачених законом податків та обовязкових платежів;

5) зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 видати належну їй трудову книжку із зазначенням дати прийняття на роботу 28.11.2013 року та дату звільнення з роботи, зазначивши дату звільнення дату вручення трудової книжки;

6) стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та пояснила, що факт наявності трудових відносин між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 є доведеним поясненнями свідків. Отже, за думкою представника позивача, ОСОБА_3 працювала та отримувала за виконану роботу мінімальну встановлену законом зарплатню.

Вважаючи вищезазначені обставини встановленими, представник позивача зауважила, що щоденний режим роботи ОСОБА_3 перевищував встановлений законом робочий день та тиждень, що зумовлює необхідність стягнення із відповідача недоплачену за увесь період роботи заробітну плату.

При цьому, сторона позивача навела розрахунок заборгованості за період з 28.12.2013 року по 02.02.2016 року з якого витікає, що за період з 28.12.2013 року по 02.02.2016 року, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не виплатив ОСОБА_3 заробітну плату по 4 години за кожен робочий день, що загалом складає суму 17 524 грн. 71 коп.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4, за думкою представника позивача, порушив трудові права ОСОБА_3 не видав трудову книжку при звільненні, що тягне за собою наслідки передбачені ст. 235 Кодексу законів про працю, а саме стягнення середнього заробітку за весь час затримки трудової книжки. Така затримка по день винесення рішення склала 409 дні, тобто з 27.02.2016 року по 09.10.2017 року, а тому згідно наданого стороною позивача розрахунку необхідно стягнути з відповідача 27 403 грн. 00 коп.

Аналогічним чином сторона позивача обґрунтувала вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Представник відповідача заперечила проти задоволення позову та пояснила, що між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 взагалі не було трудових стосунків. ОСОБА_3, за суттю тверджень сторони відповідача, безпідставно пред'являє вимоги, бо знаходиться у дружніх стосунках з позивачем в іншій цивільній справі ОСОБА_5, яка дійсно працювала та була звільнена.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Вимоги ОСОБА_3 матеріального характеру обґрунтовані позивачем тим, що вона нібито в період з 28.12.2013 року по 02.02.2016 року мала трудові стосунки із роботодавцем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Отже, за змістом вищезазначеної норми трудового законодавства, суттєвими умовами наявності трудового договору є: характер виконуваної роботи, кількість відпрацьованого часу передбаченого договором, розмір заробітної платні, відповідно до кількості відпрацьованого часу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доведення є наявність трудового договору між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 та його суттєві умови, а саме: період часу, режим роботи, обумовлена договором заробітна платня за виконану роботу за певний проміжок часу.

Сторона відповідача заперечує ту обставину, що ОСОБА_3 взагалі мала трудові стосунки з відповідачем, а як наслідок будь-які домовленості щодо виконання ОСОБА_3 роботи та оплати за неї.

Допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, повідомили в судовому засіданні, що у різні періоди часу бачили ОСОБА_3 в приміщенні магазину «Норма», в робочому одязі, яка виконувала роботу касира.

Суд не може прийняти вищезазначені пояснення як доказ тієї обставини, що ОСОБА_3 виконувала роботу згідно трудового договору в період часу з 28.12.2013 року по 02.02.2016 року, оскільки відомостей про суттєві умови роботи, оплати праці, а також часові межі, - зазначені свідки не надали.

Жодна із вищезазначених осіб не надали даних про те, що ОСОБА_3 знаходилась в приміщенні, де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_4 з дозволу та відома останнього і виконувана нею робота була частиною строкового чи безстрокового трудового договору.

Стверджуючи, що між сторонами мали місце трудові відносини, представник позивача не заперечувала той факт, що письмового договору між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у останньої не має.

Водночас, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які мають існуючі договірні трудові відносини та працюють на посадах продавця продовольчих товарів, прибиральниць, комірника, пояснили, що також бачили ОСОБА_3 в приміщенні магазину «Норма», однак остання не працювала на постійній основі поряд з ними, а неодноразово відвідувала свою знайому ОСОБА_5, що працювала офіційно.

Представник позивача зауважила, що такі пояснення не варті довіри, через те, що ці свідки внаслідок наявних трудових відносин залежні від відповідача.

Вищезазначені пояснення свідків, так і інші, що викладені раніше, не містять вичерпних даних, які б дозволили суду встановити наявність трудових стосунків позивача та відповідача, як працівника та роботодавця з усіма суттєвими умовами, що мали б бути закріпленими в письмовому договорі.

За відсутності таких даних, є непідтвердженими розрахунки позивача розміру матеріальних вимог, а саме: стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі за період з 28.12.2013 року по 02.02.2016 року в розмірі 17 524 грн. 71 коп., стягнення середнього заробітку за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні в розмірі 27 403 грн. 00 коп., стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 27 403 грн. 00 коп. з утриманням при виплаті зазначеної суми, передбачених законом податків та обовязкових платежів та зобовязання відповідача провести ОСОБА_3 нарахування індексу інфляції та провести індексацію заробітної плати за період з 28.12.2013 року по 02.02.2016 року та відповідно сплатити.

Наслідком недоведеності обставин, повязаних з наявністю трудових стосунків між сторонами у справі є відмова в задоволенні позову в частині видачі трудової книжки.

Так, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Крім того, даною постановою Міністерству праці, Міністерству юстиції, Міністерству соціального захисту населення разом із заінтересованими міністерствами та іншими підвідомчими Кабінетові Міністрів України органами державної виконавчої влади за участю профспілкових об'єднань у тримісячний термін доручено розробити і затвердити Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях.

На виконання даної постанови, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року затверджено інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Згідно п. 1.1 даної Інструкції, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів.

З підпунктів 2.2, 2.3, 2.4 зазначеної Інструкції витікає, що заповнення трудової книжки проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди. Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п. 4.1. Інструкції, власник або уповноважений ним орган, зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Таким чином, вимог в частині позову, щодо зобов'язання ФОП ОСОБА_4 внести в трудову книжку дату прийняття на роботу та дату звільнення з роботи ОСОБА_3 також задоволеними бути не можуть.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Через те, що з боку фізичної особи-підприємця не було допущено порушення прав позивача, моральна шкода не може бути стягнута з відповідача.

Таким чином, позов ОСОБА_3 є недоведеним і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Валківський районний суд Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_19