Справа №490/7280/16-ц 04.10.2017 04.10.2017 04.10.2017
Провадження №22-ц/784/1895/17
Єдиний унікальний номер № 490/7280/16-ц
Номер провадження 22-ц/784/1894/17
Головуючий у І інстанції Мамаєва О.В.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 жовтня 2017 року місто Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:
Головуючого - Прокопчук Л.М.,
Суддів Серебрякової Т.В., Колосовського С.Ю.
Із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.
За участю: представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року та ухвалу того ж суду від 13 червня 2017 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Миколаївського центрального відділення ПАТ "Банк"Київська Русь", ПАТ "Банк"Київська Русь", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженого фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_5, ПАТ АБ "Південний", Миколаївської філії ПАТ АБ "Південний" про захист прав споживача, стягнення коштів та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И Л А :
15 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист прав споживача, стягнення коштів та моральної шкоди.
Ухвалою суду від 13 червня 2017 року закрито провадження в частині позовних вимог, заявлених до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 200-202).
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року відмовлено у задоволенні позову (а.с. 203-206).

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність судового рішення, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позов (а.с.208-210).

В апеляційній скарзі на ухвалу суду про закриття провадження у справі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити на новий розгляд до того ж суду (а.с. 211-212).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційних скарг, просив їх задовольнити.

Представник відповідача - ПАТ "Банк"Київська Русь" просив залишити судові рішення без змін.

Інші відповідачі, належно повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не зявились. Письмових заперечень на апеляційну скаргу від них не надійшло. Заперечення надійшли тільки від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в яких Фонд просить апеляційні скарги відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвалених судом першої інстанції судових рішень, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційну скаргу на рішення суду слід відхилити та залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу на ухвалу суду скасувати і направити справу на новий розгляд за таких підстав.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення суду встановлено, що 19 лютого 2015 року між ПАТ "Банк"Київська Русь" та ОСОБА_4 укладено договір банківського вкладу в іноземній валюті № 13472-46, відповідно до умов якого банк приймає від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного вкладу в сумі 16230,00 дол. США та відкриває вкладнику рахунок. Термін повернення вкладу 19 травня 2015 року.

Згідно повідомлення ПАТ "Банк "Київська Русь" від 8 липня 2015 року, залишок коштів на рахунках ОСОБА_4 станом на 6 липня 2015 року: 001 - 5536,51 доларів США, 5009 - 16230 доларів США, 031 - 76,79 доларів США.

Постановою правління НБУ від 19 березня 2015 року № 190 ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 березня 2015 року № 61 розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк «Київська Русь» із ринку, здійснення при ньому тимчасової адміністрації з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно.

На підставі постанови правління НБУ від 16.07.2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 липня 2015 року прийнято рішення № 138 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь».

22 червня 2015 року позивач отримав 200000 грн. за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що оскільки у ПАТ «Банк «Київська Русь» було введено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру ліквідації, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначений висновок суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Згідно зі ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений строк його виконання.

Згідно зі ст.ст.610,611,623 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 7.1.2 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до частин першої, третьої ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Водночас банк згідно з частиною другою ст.1066 ЦК України має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується фондом стосовно неплатоспроможного банку з ринку, в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) з дня призначення уповноваженої особи Фонду не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

З огляду на зазначене суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в позові, правильно виходив з того, що з 20 березня 2015 р. Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ "Банк «Київська Русь" з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції банківська ліцензія вже була відкликана та здійснюється процедура ліквідації банку, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 12 квітня 2017 р. у справі N 6-350цс17; від 7 червня 2017 р. у справі N 6-1809цс16).

Доводи апеляційної скарги на рішення суду щодо того, що судом при ухваленні рішенні не враховані норми ст. 41 Конституції України та міжнародних договорів, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою, в межах розгляду даної справи не є слушними, оскільки ПАТ «Банк «Київська Русь» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб діяли в межах повноважених, наданих їм Законом "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", прийнятого уповноваженим на те органом держави. Зазначений закон неконституційним не визнавався, не скасовувався.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" грошові кошти в сумі 200 тис. грн. є лише мінімальним граничним розміром відшкодування Фондом гарантування вкладів кожному вкладникові банку, яке гарантовано виплачується Фондом. Водночас вимоги вкладників у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, задовольняються в четверту чергу за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна банку (п. 4 ч. 1 ст. 52 цього Закону). Отже, сума грошових коштів, яку одержують вкладники банку, не обмежена обсягом гарантованої виплати, що здійснюється Фондом.

З матеріалів справи вбачається, що позивача включено до четвертої черги Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Банк «Київська Русь» на суму 481198,38 грн., яку він матиме змогу отримати в результаті ліквідації та реалізації майна банку (а.с. 252-256).

Щодо посилань представника позивача в судовому засіданні апеляційного суду на те, що на час ухвалення спірного судового рішення скасовані постанови правління НБУ від 19.03.2015 року № 190 № «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» та від 16.07.2015 року № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» за рішеннями Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2016 року та постанови Вищого адміністративного суд України від 08.06.2017 року, то колегія суддів вважає, що вказані обставини не впливають на об'єм повноважень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та результат розгляду даної справи, оскільки зазначеними судовими рішенням не розглядалося питання правомірності рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування від 19 березня 2015 року № 61, якою розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк «Київська Русь» із ринку, здійснення при ньому тимчасової адміністрації з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно, та від 17 липня 2015 року № 138 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь». Зазначені рішення виконавчої дирекції Фонду діють, вони не скасовані. На їх підставі проводиться подальша процедура ліквідації банку відповідно до вимог закону.

З огляду на наведене, підстави для скасування рішення суду відсутні, тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги на ухвалу суду про закриття провадження у справі в частині вимог, заявлених до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, колегія суддів погоджується з ними, виходячи з такого.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у цій справі, суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон) Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку; Фонд є особою публічного права. При цьому суд вважав, що оскільки спір виник з приводу стягнення коштів з Фонду, тобто зі звернення до суб'єкта владних повноважень у сфері публічно-правових правовідносин, то він підлягає розгляду за правилами КАС України.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Закон установлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до статті 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

Разом з тим згідно зі статтею 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

У справі, яка переглядається, спірні правовідносини виникли у зв'язку з порушенням банком цивільного права позивача, а саме: невиконання банком зобовязання, передбаченого договором, про повернення вкладів у передбачений договором строк.

Згідно із частинами першою, другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Зважаючи на зазначене, звернення позивача до Фонду не є підставою для розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, тому такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року, 16 лютого та 9 листопада 2016 року, від 14 грудня 2016 року № 6-2735цс16.

Таким чином, суд помилково вважав, що вимоги позивача про стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, які виникли із цивільних відносин, належать до юрисдикції адміністративних, а не цивільних судів, та закрив провадження у справі, неправильно застосувавши норми статті 15 ЦПК України, статей 17, 21 КАС України, а це відповідно до пункту 4 частини першої статті 311 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у справі, та передачі справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, 308, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року відхилити і залишити рішення суду без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу того ж суду від 13 червня 2017 року задовольнити та скасувати зазначену ухвалу, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Може бути оскаржена в частині залишення без змін рішення суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді