Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Чернігівської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними рішення міської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу земельної ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відновлення її меж за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_9 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсним рішення 18 сесії п'ятого скликання Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0636 га, по АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії, що розташована за вказаною вище адресою, площею 0,0636 га, виданий ОСОБА_4 (батькові відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5) для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення 18 сесії п'ятого скликання Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4, видане 07 липня 2010 року державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А.Г. на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яка складається з земельної ділянки, площею 0,0636 га, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0315, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 12 листопада 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 (в особі представників ОСОБА_12, ОСОБА_13), ОСОБА_12, ОСОБА_13, посвідчений приватним нотаріусом Беловою О.С.

Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі рішення 18 сесії п'ятого скликання Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року, яким ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1, порушено її законні права та інтереси, оскільки оскаржуваним рішенням частина земельної ділянки по АДРЕСА_2 неправомірно передана у власність батька ОСОБА_4, але фактично залишалась у користуванні ОСОБА_15 з вересня 1982 року, в подальшому ОСОБА_16, який набув право власності на всю земельну ділянку АДРЕСА_2 й у подальшому ця частина земельної ділянки перебуває в її (ОСОБА_3) та ОСОБА_17 користуванні до цього часу. При цьому, у первинних землекористувачів в установленому законом порядку вона не вилучалась для передачі ОСОБА_4

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на земельну ділянку після смерті ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1, виданого на підставі неправомірного рішення Чернігівської міської ради, то, відповідно, і державний акт, і свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 липня 2010 року, що видане на підставі вказаного правовстановлюючого документа та укладений у подальшому договір купівлі-продажу земельної ділянки на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України є недійсними.

Посилаючись на наведені вище обставини, ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у встановленні паркану, як твердої межі між земельними ділянками АДРЕСА_1 відповідно до відомостей державного акта на право власності на земельну ділянку; відновити межу присадибної земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1, та належить йому, із суміжною присадибною земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_2, відповідно до межі, що зазначена у державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому йому, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 47-15 від 01 червня 2016 року, демонтувати паркан та встановити його відповідно до межі в державному акті на право власності на земельну ділянку.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивував тим, що договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0485 га, що знаходиться по АДРЕСА_2, укладений 11 травня 2012 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_3, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року визнано недійсним. В указаній справі було встановлено, що паркан по межі між земельною ділянкою НОМЕР_1 та НОМЕР_2 встановлений не відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1.

Після вирішення справи він намагався самостійно відновити межі своєї земельної ділянки відповідно до висновку експерта, проте ОСОБА_3 чинила перешкоди, вирвала стовпці, зламала фундамент та встановила знову паркан на те місце, де він і стояв у період проведення експертизи у справі.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у встановленні паркану, як твердої межі між земельними ділянками НОМЕР_1 та АДРЕСА_2.

Відновлено межу присадибної земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4, із суміжною присадибною земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_2, відповідно до межі, що зазначена у державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_4, згідно із висновком судової земельно-технічної експертизи від 01 червня 2016 року № 47-15.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3

Визнано незаконним рішення 18 сесії п'ятого скликання Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0636 га по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1, площею 0,0636 га, виданий ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі рішення Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4, видане 07 липня 2010 року державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А.Г. на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що складається з земельної ділянки площею 0,0636 га, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1, та належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0315 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 12 листопада 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (в особі його представників ОСОБА_7, ОСОБА_8) і ОСОБА_7, ОСОБА_8

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 на підставі рішення 18 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року надано у власність земельну ділянку площею 0,0636 га, що розташована по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд.

Згідно з копією свідоцтва на право на спадщину за законом від 07 липня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули права власності - успадкували (по Ѕ частини кожний) вказану земельну ділянку.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2013 року був встановлений порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 травня 2012 року до ОСОБА_3 перейшло право власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці площею 0,0485 га.

У цей же день за договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_3 придбала і земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_2, площею 0,0485 га, у межах згідно з планом, із них: 0,0213 га - сад та 0,0272 га - забудовані землі.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 травня 2015 року зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки визнано недійсним.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 і відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що остання не надала доказів того, що рішенням Чернігівської міської ради 18 сесії 5 скликання від 26 червня 2007 року та видачею свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 липня 2010 року і державного акта на право власності на земельну ділянку, укладенням договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 12 листопада 2014 року порушено її права та інтереси, як землекористувача земельної ділянки по АДРЕСА_2.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_3 і відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, виходив із наявності підстав для захисту порушених прав ОСОБА_3, як власника житлового будинку та користувача земельної ділянки, на якій він знаходиться.

При цьому, апеляційний суд виходив із того, що земельна ділянка у визначеному розмірі під житловий будинок по АДРЕСА_2 виділена значно раніше, ніж виділялась земельна ділянка під житловий будинок по АДРЕСА_1, а відповідною судовою експертизою встановлено накладення земельної ділянки з боку земельної ділянки ОСОБА_4

Отже, порушені вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України, які є підставою для недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується із таким висновком апеляційного суду.

Так, згідно з витягом з рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 09 вересня 1982 року № 504 збільшено земельну ділянку 3-2 ОСОБА_18, що проживає АДРЕСА_2 на 150 кв. м за рахунок міського земельного фонду, з доведенням загальної площі ділянки до 600 кв. м (а. с. 20, т. 1)

Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 24 листопада 1982 року № 643 ОСОБА_19 по АДРЕСА_2 збільшено земельну ділянку на 150 кв. м у тимчасове користування за рахунок міського земельного фонду з доведенням загальної площі до 750 кв. м (а. с. 21, т. 1).

Із генерального плану вбачається, що станом на 14 лютого 1984 року, тобто після виділення земельної ділянки ОСОБА_15, у користуванні ОСОБА_4 перебуває земельна ділянка площею 596 кв. м (а. с. 25, т. 1).

Загальна площа ділянки по АДРЕСА_1 внаслідок обміру складає 0,0636 га, що не відповідає матеріалам комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» з останніми змінами, яка становить, 0,0596 га. Внаслідок обміру було встановлено, що площа земельної ділянки збільшилась на 0,040 га за рахунок земель суміжних землекористувачів та земель міської ради (а. с. 68, т. 1).

Зокрема, збільшення земельної ділянки АДРЕСА_1 на момент винесення рішення 18 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року про передачу у власність ОСОБА_4, відбулось за рахунок земельної ділянки по АДРЕСА_3, наданої в постійне користування ОСОБА_20 для будівництва гаражу, площею 6,2 кв. м, за рахунок земельної ділянки НОМЕР_2 по вул. Сіверянській площею 11,0 кв. м, за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_4, площею 21,0 кв. м, за рахунок земельної ділянки під гаражем, що належить ОСОБА_21, площею 2,0 кв. м.

Зазначена обставина також підтверджена висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 01 червня 2016 року № 47-15С (а. с. 196-210, т. 1).

Зазначений висновок експертизи апеляційним судом оцінено згідно з вимогами ст. ст. 147, 212 ЦПК України, і ОСОБА_4 не спростовано.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 07 листопада 2014 року встановлено, що земельна ділянка площею 0,0022 га (22 кв. м) входить в обидва державних акта і одночасно знаходиться у власності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 відповідно до правовстановлюючих документів. Тобто існує накладення частини земельної ділянки АДРЕСА_2, що знаходиться у власності ОСОБА_3, на частину земельної ділянки АДРЕСА_1, що знаходиться у власності ОСОБА_4.

Конфігурація земельної ділянки по АДРЕСА_1 не співпадає з конфігурацією земельної ділянки зазначеної у державному акті та технічної документації з його виготовлення. Крім того, має місце факт перетину меж земельних ділянок із фактичними межами землекористування по АДРЕСА_2.

Таким чином, судом установлено, що частина земельної ділянки АДРЕСА_2, що увійшла до ділянки НОМЕР_1 згідно з державним актом на право приватної власності на землю ОСОБА_4, ніколи не перебувала у його користуванні, про що свідчать вищезгаданий висновок судової земельно-технічної експертизи.

Також установлено, що межа між земельними ділянками № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 не співпадає, частина земельної ділянки трапецієподібної форми, в державному акті ОСОБА_4 у розмірах 1,27 м, 6,2 м, 3,55 м, 3,81 м, 6,71 м, 0,31 м, площею 11,0 кв. м відсутня на генеральному плані комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 25 березня 2003 року, внаслідок чого земельна ділянка НОМЕР_1 збільшена за рахунок земельної ділянки АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України до ОСОБА_3 перейшло право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 площею 485 кв. м в обсязі та на умовах, встановлених для попередніх землекористувачів - ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, у яких земельна ділянка знаходилась у користуванні з вересня 1982 року і в установленому законом порядку не вилучалась, вони користувались нею без обмежень.

Таким чином, земельна ділянка АДРЕСА_1 площею 588 кв. м була сформована згідно з рішенням Чернігівського міського виконавчого комітету від 16 березня 1998 pоку, а земельна ділянка АДРЕСА_2 площею 600 кв. м - згідно з рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 09 вересня 1982 року № 504.

Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуване рішення 18 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року було прийнято з порушенням вимог Земельного кодексу України і без врахування вимог Інструкції від 04 травня 1999 року № 43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», де також зазначено про необхідність погодження меж з органами по земельних ресурсах.

Визнаючи недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4, видане 07 липня 2010 року, та договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1, суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_5 набув право власності на вказану вище земельну ділянку з порушенням передбаченого законодавством порядку.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 12 листопада 2014 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 (в особі його законних представників ОСОБА_7, ОСОБА_8) і ОСОБА_7, ОСОБА_8 земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1, площею 0,0315 га.

Відповідно до частини третьої ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3 ст. 203 ПК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Оскільки ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку незаконно, то у нього не виникло законне право розпорядження нею, зокрема він не набув права на відчуження земельної ділянки, у зв'язку із чим апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладений ним договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним.

При цьому, ОСОБА_3 не була стороною цього договору, проте в силу ч. 3 ст. 215 ЦК України має законний інтерес на його оспорення і вона не вимагає повернення цієї земельної ділянки, а сторони повинні узгодити розмір цієї земельної ділянки.

Посилання касаційної скарги як на преюдиційне рішення апеляційного суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, придбаної ОСОБА_3, висновків суду не спростовують, так як будучи власником житлового будинку, вона має право користування цією земельною ділянкою, тобто є законним землекористувачем.

По-друге, вказане рішення апеляційного суду стосується обставин щодо земельної ділянки по АДРЕСА_2, а у цій справі спір стосується земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, також не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з цими висновками щодо їх оцінки.

Ураховуючи викладене колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик