Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Елеватор «Чиста Криниця» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Елеватор «Чиста Криниця» на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним вище позовом та просила визнати недійсним договір оренди землі (без дати), укладений між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Елеватор «Чиста Криниця» (далі - ТОВ «Елеватор «Чиста Криниця»), згідно з яким вона передала в оренду земельну ділянку площею 3,98 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області і належить їй на праві власності. Також просила зобов'язати відповідача повернути їй зазначену земельну ділянку у належному стані.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на невідповідність оспорюваного договору положенням ст. ст. 15, 18, 20 Закону України «Про оренду землі».

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі № 1642, укладений між ТОВ «Елеватор «Чиста Криниця» та ОСОБА_3, предметом якого є земельна ділянка площею 3,98 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області. Зобов'язано ТОВ «Елеватор «Чиста Криниця» повернути ОСОБА_3 зазначену земельну ділянку у належному стані. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Елеватор «Чиста Криниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення не повністю відповідають зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є:

- об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди;

- орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 3,98 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області.

Право на вказану вище земельну ділянку ОСОБА_3 набула у порядку спадкування за заповітом після померлої 24 січня 2010 року ОСОБА_4

Судами також встановлено, що між сторонами укладено договір оренди землі № 1642 (без дати), за умовами якого 01 січня 2011 року ОСОБА_3 передала належну їй земельну ділянку у строкове платне користування ТОВ «Елеватор «Чиста криниця» терміном на 10 років.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд виходив із відсутності у спірному договорі оренди землі всіх істотних умов, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», що згідно з ч. 2 цієї статті у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, є підставою для визнання договору недійсним.

Проте з висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону

Якщо строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився у день або після смерті орендодавця, але до державної реєстрації права власності на земельну ділянку за новим власником (спадкоємцем), такий договір вважається продовженим (поновленим) до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця або територіальної громади на таку земельну ділянку (ст. 19 Закону України «Про оренду землі»).

Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в і порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі (ст. 32 Закону України «Про оренду землі»).

Звертаючись до суду із позовом, позивачка посилалась на те, що спірний договір оренди земельної ділянки не містить усіх істотних умов, передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», зокрема, відсутня дата його складання та підписання, у пункті 10 договору відсутні положення про індексацію орендної плати, у п.26 договору не зазначено про існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, зі змісту п. 32 договору незрозуміло, хто несе ризик випадкового знищення або пошкодження об'єкта оренди - орендар чи орендодавець, не зазначено у договорі і такої його істотної умови як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що з 23 лютого 2009 року власником спірної земельної ділянки була ОСОБА_4, а з 24 січня 2010 року - ОСОБА_3

Втім, вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

Зокрема, суд не перевірив, доводи ТОВ «Елеватор «Чиста Криниця» про те, що спірна земельна ділянка була передана в оренду 02 вересня 2009 року ОСОБА_4, не дослідив умови цього договору і не з'ясував, чи не перейшло право на оренду земельної ділянки після смерті ОСОБА_4 до спадкоємця ОСОБА_3

При цьому, матеріали справи не містять відомостей про державну реєстрацію спірного договору без дати.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того, ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України і ст. 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності у договорі передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотних умов, слід з'ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю таких умов та в чому полягає порушення законних прав позивача.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справах № 6-78цс14, № 6-86цс14, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції, визнаючи оспорюваний договір оренди земельної ділянки недійсним, не з'ясував та не зазначив, яким чином і як саме були порушені права позивачки, як орендодавця, з урахуванням того, що протягом 2011-2015 років оспорюваний договір оренди виконувався, у позивачки були відсутні претензії до орендаря щодо його умов та орендної плати, орендарем щорічно виплачувалася орендна плата.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України вказаних порушень норм матеріального та процесуального права не виправив, не дав відповіді на всі доводи апеляційної скарги та їх не спростував, дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Елеватор «Чиста Криниця» задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик