Провадження № 2/127/4455/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що 02 квітня 2016 року ОСОБА_1 позичив відповідачам грошові кошти в сумі 10 000 доларів США. Зазначений договір позики було складено у простій письмовій формі, що було оформлено шляхом власноручного написання розписки від імені ОСОБА_2 За досягнутими домовленостями відповідачі мали повернути борг у місячний термін після звернення позивача про повернення позики. Навесні 2017 р. в позивача виникла необхідність у поверненні коштів. Однак, на неодноразові звернення, відповідачі не реагують. З метою повернення коштів за договором позики, позивач просить стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10 000 доларів США, що на день подання позову складає 260 100 грн. суми неповернутого боргу.

15.09.2017 р. відповідач ОСОБА_3 звернулась в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики грошових коштів недійсним як укладеного без згоди одного з подружжя. Позов мотивовано тим, що 02.04.2016 р. ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США на потреби бізнесу в інтересах сім'ї. На підтвердження зазначеного було оформлено письмову розписку. В той же час, ОСОБА_3, дізналась про існування вказаної розписки після її написання. Враховуючи ті обставини, що укладення договору позики та оформлення розписки було здійснення одним з подружжя без згоди іншого, ОСОБА_3 просить визнати недійсним договір позики, укладений 02 квітня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на суму 10000 доларів США, що еквівалентно 260 100 гривень, оформлений борговою розпискою від 02.04.2016 р.

Ухвалою суду від 05.10.2017 р. зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано в одне провадження.

В судовому засіданні позивач позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив задовольнити, зустрічний позов ОСОБА_3 не визнав.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, свій позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні первісний позов не визнав, заперечував щодо його задоволення, зустрічний позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив його задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного позову та відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно розписки від 02.04.2016 р. ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 гроші в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США на приватні потреби. ОСОБА_2 зобов'язується повернути зазначену суму грошей 10000 доларів США в місячний термін з моменту такої вимоги ОСОБА_1 (а.с. 57)

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відтак, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, та в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Таким чином, суд дійшов висновку, що договір позики, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом оформлення розписки підтверджує факт одержання останнім грошових коштів, а тому даний договір є дійсним і підлягає виконанню.

А тому, твердження ОСОБА_2 щодо неотримання вказаних грошових коштів не підтвердилось в ході розгляду справи.

Одночасно, суд не приймає до уваги нотаріально завірену заяву ОСОБА_7, оскільки правовідносини, що випливають з неї відбувались до оформлення договору позики та написання розписки від 02.04.2016 р.(а.с 49)

В той же час, стосовно вимоги позивача за первісним позовом щодо солідарного стягнення з відповідачів боргу, варто зазначити наступне.

Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, 28.12.2007 р. ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_2) та ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_3) зареєстрували шлюб.(а.с.50)

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За приписами ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частина 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 19 червня 2013 року № 6-55цс13 та від 22 червня 2017 року № 6-3058цс16, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

Обгрунтовуючи позов позивач зауважив, що надав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позику на суму 10000 доларів США на потреби (бізнес зятя) в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, а саме той факт, що кошти надавалися саме подружжю для задоволення потреб сім'ї.

У відповідності до вимог ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадах встановлених договором або законом.

Згідно договору позики ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 10 000доларів і зобов'язався їх повернути в місячний термін з моменту вимоги ОСОБА_1, тому у відповідності із вимогами ст. 1049 ЦК України він повинен виконати взяті на себе зобов'язання.

Договором позики на ОСОБА_3 не покладається обов'язок його виконання і не покладає на неї солідарного обов'язку з боржником і вона не може відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_2 як відповідач.

Крім того, згідно розписки, написаної власноручно ОСОБА_2, кошти позичались на приватні потреби останнього.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення боргу лише з ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що в ході розгляду справи не підтверджено належними та допустимими доказами ті обставини, що кошти позичались та були витрачені на потреби сім'ї.

Враховуючи факт наявності боргу між сторонами та часткове задоволення вимог позивача про стягнення боргу за договором позики, суд не приймає до уваги заперечення ОСОБА_3 щодо невідповідності договору позики вимогам ч.2,3 ст. 65 СК України у зв'язку з їх безпідставністю.

За таких обставин, суд оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним слід відмовити.

Згідно ч.6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмолено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики- відмовлено, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.07.2017року, у вигляді накладення арешту на 1/4 частку квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що сплачений позивачем судовий збір за первісним позовом підлягає стягненню з ОСОБА_2, а сплачений позивачем за зустрічним позовом судових збір відшкодуванню не підлягає, так як її позовні вимоги залишені без задоволення.

На підставі викладеного, згідно ст.ст. 1046,1047,1049 ЦК України, ст..ст. 61,65 СК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 154, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 260 100гривень та 2601,00 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Судові витрати по зустрічному позову залишити за ОСОБА_3.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.07.2017року, у вигляді накладення арешту на 1/4 частку квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: