Ухвала

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Управління освіти, молоді та спорту Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, в якому просив скасувати наказ начальника Управління освіти, молоді та спорту Долинської районної державної адміністрації (далі - УОМС Долинської РДА) від 31 травня 2016 року № 145-к «Про звільнення ОСОБА_3» як незаконний та протиправний; поновити його на посаді директора Тростянецької загальноосвітньої школи (далі - Тростянецька ЗОШ) І-ІІІ ступенів; стягнути з УОМС Долинської РДА на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15 червня 2016 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що із 1976 року працював директором Тростянецької ЗОШ І-ІІІ ступенів. Наказом начальника УОМС Долинської РДА від 31 травня 2016 року № 145-к його було звільнено з роботи з 14 червня 2016 року за угодою сторін. Таке звільнення вважає незаконним з наступних підстав. У квітні 2016 року він подав начальнику УОМС Долинської РДА заяву про звільнення з 15 червня 2016 року за угодою сторін. Однак напередодні його звільнення, 14 червня 2016 року, ним було подано відповідачу іншу заяву, якою він відкликав попередню заяву про звільнення. Незважаючи на те, що в заяві про звільнення він вказував дату звільнення 15 червня 2016, наказом № 145-к, що був виданий 31 травня 2016 року, його звільнили з 14 червня 2016 року. Враховуючи викладене, вважає, що його фактично звільнили з ініціативи роботодавця, а формально вказана підстава «за угодою сторін». Також зазначив, що у день звільнення 14 червня 2016 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в Долинській центральній районній лікарні, а згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Трудову книжку та копію наказу про звільнення він отримав тільки 01 липня 2016 року. У зв'язку з цим вважає, що 14 червня 2016 року не може вважатися днем його звільнення, а, відповідно, останнім робочим днем, оскільки в той день він перебував на стаціонарному лікуванні та не міг отримати трудову книжку. Враховуючи незаконність свого звільнення, вважає, що відповідно до положень ст. 235 КЗпП Українивідповідач зобов'язаний поновити його на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні позивач пояснив, що заяву про звільнення писав у березні 2016 року під тиском, не з власної волі.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Слід зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи властника підприємств, установ, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Згідно з роз'ясненнями, які надано Пленумом Верховного Суду України у п. 8 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що ОСОБА_3 із 03 вересня 1976 року працював директором Тростянецької ЗОШ І-ІІІ ступенів.

Наказом від 31 травня 2016 року № 145-к ОСОБА_3 звільнено із займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі його заяви з 14 червня 2016 року.

Згідно з копією заяви від 15 березня 2016 року ОСОБА_3 просить звільнити його з посади директора Тростянецької ЗОШ І-ІІІ ступенів за згодою сторін 14 червня 2016 року.

Також установлено, що позивачем 14 червня 2016 року на ім'я начальника УОМС Долинської РДА було подано заяву, у якій він доводить до відома про відкликання заяви про звільнення з посади директора Тростянецької ЗОШ І-ІІІ ступенів за згодою сторін.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач у судовому засіданні пояснив, що заява на звільнення була написана ним власноручно, однак під тиском працівників управління освіти та батьківського комітету школи.

Проте суд обгрунтовано вважав зазначені доводи такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на їх підтвердження. Не підтверджені жодним доказом також доводи позивача про те, що ним у квітні 2016 року подавалась заява про його звільнення з 15 червня 2016 року.

Натомість, на підставі наявних у справі доказів суд обгрунтовано вважав відсутніми підстави для висновку, що позивач заяву про звільнення написав під тиском.

Такими доказами є: покази свідка - заступника директора департаменту освіти, науки та молодіжної політики Івано-Франківської ОДА ОСОБА_5; батьків учнів Тростянецької ЗОШ: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також письмові докази: копія заяви на ім'я сільського голови Тростянецької сільської ради від 22 грудня 2015 року про проведення сходу селян, на якому ставилось питання про визнання роботи директора школи незадовільною; копія протоколу сходу селян с. Тростянця від 25 грудня 2015 року, в якому взяло участь 74 жителі та вирішено клопотати перед начальником відділу освіти РДА про звільнення ОСОБА_3 із посади директора школи; копія наказу від 12 січня 2016 року № 24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 за допущені порушення, що стали причиною зриву навчально-виховного процесу 16-24 листопада 2015 року.

Зокрема, згідно з показами свідка ОСОБА_5 - заступника директора департаменту освіти, науки та молодіжної політики Івано-Франківської ОДА, позивач заяву про звільнення писав власноручно, без будь-якого тиску, у його присутності та присутності начальника управління освіти, молоді та спорту Долинської РДА. Так, 15 березня 2016 року після чергового звернення батьків учнів Тростянецької ЗОШ у департамент освіти ОДА з приводу незадовільної роботи директора школи, комісією були перевірені факти, вказані у зверненнях батьків, які знайшли своє підтвердження. Під час розмови з директором було досягнуто домовленості про припинення трудового договору між ним та управлінням освіти РДА за згодою сторін 14 червня 2016 року, після закінчення навчального року і видачі документів випускникам 9 та 11 класів. Пояснив, що звільнити директора можна було і з інших підстав, після наведення яких позивач добровільно прийняв рішення написати заяву про звільнення за угодою сторін.

Інші свідки - батьки учнів Тростянецької ЗОШ ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - пояснили, що упродовж кількох років батьківським комітетом школи ставляться питання про визнання роботи директора Тростянецької школи незадовільною. Батьки ініціювали проведення загальношкільних зборів, однак директор не давав згоди на їх проведення, жителі с. Тростянець просили провести схід села для визнання роботи директора школи незадовільною, на який сам директор так і не з'явився. 16-24 листопада 2015 року через низьку температуру в класах (+7) відбулося скорочення уроків до 25-35 хвилин без погодження з управлінням освіти, у результаті чого був зірваний навчально-виховних процес. Причиною низької температури в класах слугувало відключення Долинським УЕГГ школи від газопостачання, оскільки напередодні директором придбано неновий опалювальний котел без відповідних докуметнів та були спроби його підключення до системи газопостачання. Вся матеріально-технічна база Тростянецької школи застаріла. А тому звільнення директора школи вважають законним. Жодного тиску з їхньої сторони при написанні заяви про звільнення за угодою сторін вони не чинили.

За таких обставин суд правильно виходив із того, що вищевказана заява позивача про його звільнення за угодою сторін із 14 червня 2016 року була написана власноручно без будь-якого фізичного чи психологічного тиску, погоджена відповідачем, про що вказує відмітка на заяві з підписом начальника УОМС Долинської РДА, що свідчить про спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин.

Також суд правильно врахував, що у судовому засіданні не встановлено, що між сторонами була досягнута згода про відкликання заяви про звільнення позивача, наказу про продовження трудового договору з позивачем відповідач не видавав, а одностороння відмова працівника від угоди про розірвання трудового договору не допускається.

Твердження позивача про те, що його фактично звільнили з ініціативи власника, а не за угодою сторін, суд правильно вважав такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

При цьому суд належно оцінив ту обставину, що заяву про відкликання написано позивачем 14 червня 2016 року, тобто після винесення наказу про його звіднення від 31 травня 2016 року, у день, коли він вважається звільненим за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Також судом установлено, що начальником УОМС Долинської РДА ОСОБА_9 у телефонному режимі було запропоновано ОСОБА_3 отримати наказ від 31 травня 2016 року № 145-к про його звільнення з 14 червня 2016 року за угодою сторін та трудову книжку в день звільнення 14 червня 2016 року, про що складено відповідний акт про відмову від підпису від 01 червня 2016 року.

Відповідно до копій повідомлень начальника УОМС Долинської РДА від 14 червня 2016 року № 46/01-08/53 та від 21 червня 2016 року № 48/01-08/53, направлених ОСОБА_3, останньому запропоновано з'явитися в управління для отримання трудової книжки у зв'язку зі звільненням із 14 червня 2016 року на підставі заяви за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України; бухгалтерією управління освіти проведено повний розрахунок із позивачем відповідно до чинного законодавства України.

Проте вищевказані повідомлення повернулися без вручення адресату за закінченням терміну зберігання 15 та 23 липня 2016 року.

У зв'язку з цим суд обгрунтовано вважав безпідставними доводи позивача про те, що днем його звільнення не можна вважати 14 червня 2016 року, оскільки наказ та трудову книжку він отримав 01 липня 2016 року.

На спростування доводів позивача про те, що його незаконно звільнено у період тимчасової непрацездатності, суд правильно зазначив, що, враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норма ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється.

На обгрунтування такого висновку суд правильно врахував роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 17 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про те, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги КЗпП України, відсутні підстави для поновлення позивача на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до того, що позивач не бажав звільнятися, а його звільнення вимагали батьківський комітет школи та начальник УОМС Долинської РДА, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Посилання позивача у касаційній скарзі на порушення його права на працю, гарантованого ст. 43 Конституції України, є помилковим, спростовується установленими судом обставинами та матеріалами справи.

Так, на підставі наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги КЗпП України.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак