У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Григоренка М.П.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обов'язків,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року в задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що рішення суду ухвалене з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи.

Висновок суду про те, що позивачем не було створено відповідачам умов, необхідних для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених ним матеріальних цінностей ґрунтується на припущеннях.

Також, судове рішення не містить жодного посилання на належні та допустимі докази та на встановлені на підставі дослідження таких доказів обставини, які б свідчили про відсутність у продавців магазину кваліфікації та необхідних знань для здійснення такої роботи.

Зазначає, що судом не було досліджено трудовий стаж відповідачів до працевлаштування у ФОП ОСОБА_1 та проігноровано той факт, що відповідачі були ознайомлені з посадовими інструкціями.

Безпідставним є висновок суду про сумнівність письмових доказів в частині загальних розмірів нестач, що відображені у звітах, наданих позивачем, та інвентаризаційному описі №1 на 27 жовтня 2014 року, в звязку з тим, що ці суми не співпадають та відрізняються, оскільки є цілком зрозумілим та логічним, що в разі нестачі дані обліку та інвентаризації будуть різнитися.

Звертає увагу на те, що щомісячні звіти складались саме відповідачами, що не заперечувалось в судовому засіданні, тобто, вони брали безпосередню участь в оприбуткуванні товару, власноручно ставили його на облік, реалізували його, обліковували таку реалізацію, та щомісячно виводили залишки товару в магазині.

Вважає, що оскільки відповідачі спільно виконували як працівники одні види робіт, пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), переданих їм цінностей і неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника, то стягнення з їх вини шкоди має відбутися в солідарному порядку.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

У січні 2017року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 за трудовими договорами відповідно від 9 квітня 2013року та 27 червня 2013року працювали продавцями продовольчих товарів в магазині, відповідно до трудових договорів несли повну матеріальну відповідальність за товар та гроші.

В результаті ревізії від 27.10.2014 року було виявлено недостачу у розмірі 28 000 грн., від 30 жовтня 2011 року виявлено недостачу в розмірі 136 321,54грн. Посилаючись на наведене, просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь 136 321,54грн. майнової шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову ФОП ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність між позивачем та відповідачами окремих договорів про повну матеріальну відповідальність унеможливлює покладення на останніх повної матеріальної відповідальності згідно п. 1 ст. 134 КЗпП України, а перебування кримінального провадження №0000120 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України на стадії досудового розслідування не дає підстав для стягнення з відповідачів шкоди в порядку п. 3 ст. 134 КЗпП України.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Судом встановлено, що 9 квітня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно п.2 якого працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця, вміти працювати з касово-розрахунковим апаратом, вести необхідну документацію, нести матеріальну відповідальність.

27 червня 2013 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно п.2 якого працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця, нести повну матеріальну відповідальність за товари, дотримуватись правил з охорони праці.

Вказані договори були зареєстровані Зарічненським районним центром зайнятості за №7 та № 1 відповідно.

Згідно довідки Зарічненського РВ УМВС України у Рівненській області від 30 січня 2015 року №57/453 у ніч з 25 на 26 жовтня 2014 року у магазині "Продукти" у с. Дібрівськ Зарічненського району Рівненської області, який належить приватному підприємцю ОСОБА_1, була здійснена крадіжка товарів на суму 1993,3 грн.

27 жовтня 2014 року позивачем за участю року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, за результатами якої була виявлена нестача в сумі 136321, 54 грн.

Відповідачі відмовились від підписання акту інвентаризації та відмовились надати пояснення щодо нестачі, що підтверджується наданими позивачем актами.

Згідно з п. 1 постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено вичерпний перелік посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність - договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може бути укладений з працівниками, що обіймають посади або виконують роботи (додаток № 1 до даної постанови), безпосередньо пов'язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусткою), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Посади, на яких працювали відповідачі входять до переліку посад і робіт, виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва,а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідачі належать до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність, однак такі окремі договори між позивачем та кожним відповідачем укладені не були.

Умови пункту 2 укладених між позивачем та відповідачами, трудових договорів не можуть свідчити про укладання останніми письмових договорів про повну матеріальну відповідальність в розумінні ст. 135-1 КЗпП України і не мають юридичної сили у застосуванні, оскільки вказана норма встановлює, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника укладається відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦСПС від 28.12.1977року № 447/24, який повинен містити докладні обовязки як роботодавця так і самого працівника, такий договір є нормативно правовим актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Статтею 138 КЗпП України визначено обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника, а саме, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Отже, обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган, а відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Згідно ст. 135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади).

Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, умови її застосування, а також типовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність розробляються за участю профспілкових об'єднань України та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив судам, що розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідачок завданої матеріальної шкоди солідарно, що була встановлена в магазині «Продукти», позивач послався на сам факт наявності матеріальної шкоди, та на те, що відповідачки працюють продавцями у цьому магазині.

Договір про колективну відповідальність між сторонами укладений не був. Проте,чому відповідачки повинні нести матеріальну відповідальність солідарно, а не пропорційно - в залежності від ступеня вини кожної з них, позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу.

Пред'являючи позов, позивач не здійснив розмежування відповідальності відповідачів у завданій шкоди, чим фактично позбавив суд вирішити це питання.

Позивач на обґрунтування позову послався на те, що нестача товарів настала з причини того, що відповідачі неналежним чином проводили облік руху товарів і у зв'язку з цим не вживали залежних від них заходів до запобігання шкоди.

Проте які саме конкретні порушення допустили кожний із відповідачів в матеріалах справи відсутні.

В силу вимог ст. 135-3 КЗпП України єдиним допустимим доказом, який підтверджує факт завдання шкоди працівником підприємству є дані бухгалтерського обліку.

У матеріалах справи відсутні будь-які дані бухгалтерського обліку або руху товарно-матеріальних цінностей в магазині позивача щодо обсягу матеріальних цінностей на момент прийняття відповідачів на роботу, станом на певний звітний період, на момент проведення інвентаризації, а також даних щодо часу прийняття та обліку певних матеріальних цінностей (продуктів харчування) позивачем, їх рух протягом звітного періоду.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КЗпП України за шкоду, завдану кримінально караними діями, працівник несе повну матеріальну відповідальність.

До позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями, які мають ознаки кримінально-караних діянь, додаються докази, які підтверджують вчинення працівником таких діянь у порядку кримінального судочинства.

Не надано позивачем і доказів того, що шкоду завдано діями відповідачів, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, на що також покликається позивачу у своїй позовній заяві.

За наведеного, встановивши, що договорів про повну матеріальну відповідальність між позивачем, як роботодавцем, та відповідачами, як працівниками, укладено не було, та позивачем не було доведено наявність всіх, необхідних для покладення на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 матеріальної відповідальності підстав, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Покликання представника позивача те, що відповідачі були ознайомлені з посадовими інструкціями, а також що саме ними складались щомісячні звіти, не заслуговують на увагу, оскільки не свідчать про наявність, передбачених законом, підстав для покладення на працівників матеріальної відповідальності.

Решта доводів апеляційної скарги суттєвими не являються, висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи, а тому підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_7

ОСОБА_8