Ухвала

іменем україни

29 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за скаргою Національного банку України на постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна Сергія Володимировича про відмову у відкритті виконавчого провадження, за касаційною скаргою ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року Національний банк України звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В., в якій заявник просив визнати неправомірними дії державного виконавця в частині винесення постанови від 21 липня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження та скасувати зазначену постанову. Крім того, Національний банк України просив зобов'язати державного виконавця відкрити виконавче провадження.

На обґрунтування вимог скарги Національний банк України посилався на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року забезпечено позов Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача.

20 липня 2016 року Національний банк України пред'явив зазначену ухвалу до виконання, проте оскаржуваною постановою державного виконавця відмовлено у відкритті виконавчого провадження з підстав незазначення у виконавчому документі відомостей про місцезнаходження та ідентифікаційний код боржника і стягувача. Указану постанову стягувач з посиланням на п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» вважав незаконною і зазначав, що державний виконавець вправі самостійно витребувати відповідні відомості у компетентних органів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2017 року, скаргу задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішення Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. від 21 липня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження з виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року в цивільній справі № 757/1754/15-ц про забезпечення позову Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_5, ВП 51720645.

Зобов'язано старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішення Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України МурихінаС.В. винести постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року в цивільній справі № 757/1754/15-ц про забезпечення позову Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_5

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить постановлені в справі ухвали скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи скаргу Національного банку України на дії та рішення державного виконавця, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що державний виконавець не позбавлений права самостійно витребувати необхідні відомості у компетентних органів.

Так, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) встановлено вимоги до виконавчих документів.

Згідно з п. 3 ч. 1 зазначеної норми права, у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб),місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржникатощо

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 18 цього Закону, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

За таких обставин відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника (стягувача) або відомостей щодо їх місцезнаходження не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися усіма судами загальної юрисдикції, висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 червня 2014 року в справі № 6-62цс14.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_6, відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко