31.05.2017 Єдиний унікальний номер 205/6699/16-ц
№ 205/6699/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басова Н.В.

при секретарі Сахончик Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міськради, третя особа ОСОБА_3 держнотконтора про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 вересня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міської ради, третя особа ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що його матері ОСОБА_4 належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2001 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину зазначеної квартири. 27 січня 2016 року ОСОБА_4 померла. Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що спадкодавець за життя не зареєструвала право власності на спірну квартиру в ДМБТІ.

Уточнивши позовні вимоги в редакції від 06 грудня 2016 року, позивач просив суд визнати за ним право власності на ? частину квартира АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, померлої 27 січня 2016 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_5 позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Дніпровської міської ради ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позовних вимог.

13 лютого 2017 року до суду надійшла заява Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори з проханням розглядати справу без участі їх представника відповідно до діючого законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 (вул. ОСОБА_7) у м. Дніпропетровську належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 2129 (а.с. 10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності, зокрема на ? частину вищезазначеної квартири (а.с. 54-55). Зазначене рішення зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 101-103).

Таким чином, ОСОБА_4 належала ? частина спірної квартири.

27 січня 2016 року ОСОБА_4 померла (а.с. 6). Після її смерті позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 80 оберт). Постановою державного нотаріуса Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори ОСОБА_9 від 17 серпня 2016 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що спірна квартира не зареєстрована в ДМБТІ за спадкодавцем (а.с. 87).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2013 року» від 01.02.2014 року роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Аналогічна правова позиція зазначена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Отже, суд приходить до висновку, що ? частина квартири АДРЕСА_3 (вул. ОСОБА_7) у м. Дніпропетровську увійшла до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4, померлої 27 січня 2016 року.

З огляду на те, що позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, померлої 27 січня 2016 року та відсутність інших спадкоємців, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (вул. ОСОБА_7) у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 27 січня 2016 року.

На підставі викладеного та керуючись постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. ст. 15-16, 182, 392, 1216-1218, 1261, 1269-1270 ЦК України, ст. ст. 3, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 10-11, 59-60, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 міськрада, третя особа ОСОБА_3 держнотконтора про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (вул. ОСОБА_7) в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_4, померлої 27 січня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Басова