УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2017 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Симонова О.Ю., про визнання недійсним договору дарування садового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2007 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування садового будинку на підставі ст.ст. 55, 57 ЦК України (в ред. 1963 року), посилаючись на те, що 27 квітня 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. було посвідчено договір дарування, за яким позивач, подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і складається в цілому з одного ракушнякового садового будинку під літ. «А», загальною площею 52,1 кв.м та належних до нього будівель та споруд - сараю під літ. «Г», уборної під літ. «Е», душу під літ. «Д», огородження №1-3, мощення - 1, розташованих на земельній ділянці площею 328 кв.м.

Позивач посилався на те, що договір дарування було укладено ним в момент, коли в силу хворобливого стану він не міг розуміти значення своїх дій, не виявляв своєї справжньої волі і не усвідомлював про правові наслідки своїх дій. Крім того, договір дарування був укладений ним внаслідок збігу важких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах. Протягом тривалого часу, що передував складенню угоди, позивач страждав важкими хронічними захворюваннями, які супроводжувалися тимчасовими розладами психічної свідомості на фоні перенесеної закритої черепно-мозкової травми і струсу мозку. Так у 1993 році він проходив стаціонарне лікування й обстеження в Одеській міській клінічній лікарні №3 з діагнозом хронічний церебральний арахноідіт у стадії нестійкої ремісії з диєнцефальними проявами і після проведеного лікування був виписаний під нагляд невропатолога за місцем проживання; в 1996 році був госпіталізований у нейротравматологічне відділення Одеської міської клінічної лікарні №11 і був виписаний під нагляд невропатолога за місцем проживання; у 2000 році був госпіталізований в Одеську міську клінічну лікарню №3. Пройшовши курс стаціонарного лікування, знову виписаний під спостереження дільничного терапевта, кардіолога і невропатолога. У червні 2001 року позивачу, у зв'язку зі стійкою втратою працездатності була встановлена інвалідність 2-ї групи.

Позивач вважає, що ОСОБА_7, яка є його донькою, скориставшись його хворобливим станом, при якому він тимчасово не міг у повному обсязі розуміти значення своїх дій і їх наслідків, оформила договір дарування садового будинку в садовому товаристві «Морський», що був йому особисто подарований у 1998 році ОСОБА_9

Після нотаріального посвідчення договору дарування, який відноситься до категорії реальних угод, відповідач фактично не виконала умови дарування, оскільки майно у своє користування та володіння не прийняла, оскільки позивач, з 1998 року постійно проживає в садовому будинку, у ньому знаходиться його майно, особисті речі, він виконує господарські роботи на земельній ділянці, доглядає за домашніми тваринами й при цьому особисто сплачує членські внески в садове товариство «Морське» й особисто несе витрати по оплаті за електроенергію і водопостачання в садовому будинку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування садового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1, укладений 27 квітня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково, рішення апеляційного суду в Одеській області від 22 червня 2015 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового апеляційного розгляду справи, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками останнього та, крім іншого, виходив з того, що висновок експертизи викладений в акті комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №114 від 19 серпня 2014 року не відповідає фактичним даним, а його обґрунтованість не узгоджується з матеріалами справи. Позивач у відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не довів беззаперечними доказами, що він на час укладення спірного договору дарування від 27 квітня 2001 року перебував в стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, за таких обставин суд обґрунтовано дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_6

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. за номером реєстрі №2631 посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, і складається в цілому з одного ракушнякового садового будинку під літ. «А», загальною площею 52,1 кв.м та належних до нього будівель та споруд - сараю під літ. «Г», уборної під літ. «Е», душу під літ. «Д», огородження №1-3, мощення - 1, розташованих на земельній ділянці площею 328 кв.м.

Право власності на ОСОБА_7 було зареєстровано 22 червня 2001 року в КП «ОМБТІ та РОН».

Згідно ст.243 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з актом комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 114 від 19 серпня 2014 року, проведеною комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я», ОСОБА_6 на момент укладання ним договору дарування - 27 квітня 2001 року, страждав хронічним хворобливим психічним розладом: органічним афективним розладом у вигляді вираженого депресивного і іпохондричного синдромів, із змінами особистості по органічному типу, що відповідало діагностичним критеріям рубрики F06,8 по МКБ 10-го перегляду. При цьому ступінь вираженості психічних розладів, зниження волі і критичних функцій в період часу, що досліджувався, була така, що абсолютно позбавляла його здібності розуміти фактичне значення своїх дій і керувати ними, перебачити їх можливі соціальні та особисті наслідки на момент укладення ним договору дарування - 27 квітня 2001 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції відхилив зазначений акт експертизи як доказ перебування позивача у стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, посилаючись на те, що висновок експертизи зроблений з порушенням встановленого порядку проведення судових експертиз, виключно на підставі суб'єктивних пояснень позивача, не відповідає фактичним даним, а його обґрунтованість не узгоджується з матеріалами справи.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про задоволення позову та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції в ухвалі від 25 листопада 2015 року вказував на те, що задовольняючи позов апеляційний суд не дав належної оцінки наявним у справі доказам, поклавши в основу свого рішення акт комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 114 від 19 серпня 2014 року, безпідставно відхилив висновки суду першої інстанції про необґрунтованість цього акту та його невідповідність положенням нормативно-правових актів, якими регламентується порядок проведення експертиз, при цьому на спростування таких висновків місцевого суду належних мотивів не навів, зазначивши лише, що зазначений акт не викликає сумнівів.

В ході нового апеляційного розгляду справи, апеляційний суд виконав вказівки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року та дійшов обґрунтованого висновку щодо правильності оцінки судом першої інстанції обставин справи зокрема стосовно безпідставності посилань позивача на те, що ОСОБА_7 фактично не прийняла в дар спірне майно, оскільки наведене спростовується тим, що 22 червня 2001 року ОСОБА_7 зареєструвала своє право власності на спірний садовий будинок в КП «ОМБТІ та РОН» під №285 стор. 43 в книзі № 8с; з травня 2001 року набула членство в Житлово-будівельному товаристві «Морське» (том 1, а.с.128-130); набула на своє ім'я право власності на земельну ділянку під цим будинком на підставі рішення Одеської міської ради від 29 квітня 2002 року і отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 17 червня 2004 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів.

Суд першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився апеляційний суд правильно оцінив доводи позивача про недійсність укладеного ним договору дарування внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах та вважав їх безпідставними.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

З урахуванням наведеного та виходячи з того, що договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали недоведеним факт укладення позивачем ОСОБА_6 з донькою ОСОБА_7 спірного договору дарування внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах.

При цьому суди правильно вважали взаємовиключними правові обґрунтування позивачем підстав недійсності спірного договору дарування за двома різними нормами матеріального права: ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року).

Відповідно до ч.1 ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Згідно роз'яснення, наданого у п.16 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Згідно із чч.6,7 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно акту комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №114, складеного 19 серпня 2014 року Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» на виконання ухвали суду про призначення експертизи (далі по тексту - акт експертизи), зроблено висновок, що ОСОБА_6 на момент укладення ним договору дарування - 27 квітня 2001 року страждав хронічним хворобливим психічним розладом: «Органічним аффективним розладом, у вигляді вираженого депресивного і іпохондричного синдромів, із змінами особистості по органічному типу», що відповідало діагностичним критеріям рубрики Р06,8 по МКБ 10-го перегляду. При цьому ступінь вираженості психічних розладів, зниження волі і критичних функцій в період часу, що досліджувався, була така, що абсолютно позбавляла його здібності розуміти фактичне значення своїх дій і керувати ними, передбачити їх можливі соціальні та особисті наслідки на момент укладення ним договору дарування - 27 квітня 2001 року.

Оцінюючи висновок вказаного акту експертизи суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не взяли його до уваги та належним чином мотивували свою незгоду з ним посилаючись на те, що з мотивувальної частини вказаного акту експертизи вбачається, що висновок про психічне захворювання ОСОБА_6 фактично був зроблений на підставі суб'єктивних пояснень позивача, та оглядів й досліджень його стану під час перебування на стаціонарній експертизі у 2014 році, тобто через 13-ть років після дати укладення спірного договору.

При цьому суди правильно виходили з того, що при зверненні до суду з позовом (у грудні 2007 року) ОСОБА_6 ні в тексті позовної заяви, ні в усних та письмових поясненнях не вказував про своє звернення до медичних закладів за будь-якою психіатричною допомогою, в тому числі й до відділення неврозів Одеського обласного психоневрологічного диспансеру. Позивач не звертався до суду із клопотаннями щодо вилучення медичної документації з ООПНД, обмежившись лише вилученням медичної документації з Одеської міської клінічної лікарні №11 та Одеської міської клінічної лікарні №3, в яких записів про психічну хворобу, розлади психічної діяльності станом на час укладення спірного договору дарування судом не було виявлено. Лише після неодноразового призначення судом експертизи та відмови експертів провести відповідну судову експертизу за недостатністю документів, позивач надав до суду нотаріально засвідчену копію з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД), яка була долучена до матеріалів справи за його заявою від 14 червня 2012 року через канцелярію суду.

Згідно статті 6 Закону України «Про психіатричну допомогу», яка регламентує конфіденційність відомостей про стан психічного здоров'я особи та надання психіатричної допомоги, документи, що містять відомості про стан психічного здоров'я особи та надання їй психіатричної допомоги, повинні зберігатися з додержанням умов, що гарантують конфіденційність цих відомостей. Вилучення оригіналів цих документів та їх копіювання може здійснюватися лише у випадках, встановлених законом.

Оригінал індивідуальної карти амбулаторного хворого ООПНД на ОСОБА_6 до суду не було надано.

З листа Обласного психоневрологічного диспансеру №396 від 18 березня 2013 року вбачається, що позивачу надавалася ксерокопія з цієї картки.

При цьому, нотаріально засвідчена копія з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого ОСОБА_6 з ООПНД стала основою висновку акту експертизи, в мотивувальній частині якого експерти вказали, що пріоритетною в експертних дослідженнях є зазначена медична документація.

З нотаріально засвідченої копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД), засвідченої 21 березня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. з нотаріальної копії, яка була засвідчена цим же нотаріусом 21 лютого 2011 року з оригіналу документу, вбачається, що медична картка викладена не на одному аркуші, а на кількох аркушах, які не прошиті у спосіб, що унеможливлювало б їх роз'єднання без порушення цілісності, аркуші не пронумеровані, не скріплені печаткою юридичної особи (ООПНД), яка видала документ.

З урахуванням вимог ч.1 ст.58 ЦПК України, що регламентує належність доказів, та вимог ст.59 ЦПК України, згідно яких суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд дійшов правильного висновку про неналежність та недопустимість доказу - засвідченої копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого з Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД) на хворого ОСОБА_6, а відтак - й висновку акту експертизи, що зроблений на підставі цього документу.

Порядок призначення та проведення експертизи визначається Законом України «Про судову експертизу», Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 8 жовтня 1998 року.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 1997 року №8 «Про судову експертизу у кримінальних і цивільних справах» при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції обґрунтував свої висновки щодо правильності оцінки судом першої інстанції записів в нотаріально засвідченій копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого ОСОБА_6 з ООПНД від 29 грудня 2000 року, в яких лікар «Калинин» зробив записи про звернення до нього ОСОБА_6 - 29 грудня 2000 року, 8 лютого 2001 року, 19 квітня 2001 року, тобто перед укладенням спірного договору дарування, та лише 1 листопада 2010 року, тобто по необхідності проведення судової психіатричної експертизи. В копії медичної карти викладені суб'єктивні пояснення ОСОБА_6 щодо стану свого здоров'я та відсутні будь-які посилання лікаря на спеціальні заходи, спрямовані на обстеження стану психічного здоров'я позивача, його лікування, нагляд та догляд за ним, його медико-соціальну реабілітацію з 29 грудня 2000 року до 1 листопада 2010 року та в подальшому.

При цьому суди як першої, так і апеляційної інстанції правильно виходили з того, що як до укладення спірного договору дарування, так і після ОСОБА_6 вів соціально активний образ життя, вчиняв юридично значимі дії, зокрема: був членом правління садівничого товариства «Морське»; здійснював приватизацію земельної ділянки по провулку 2-й Морський, 3; укладав договори на обслуговування контейнерів з ТОВ «Промтоварний ринок» в 2000 році та 2002 році; отримав водійські права в 2002 році у відділі Державтоцінспекції. При цьому будь-яких підтверджень наявності у ОСОБА_6 в ці періоди психічних розладів суду не було надано та не встановлено.

Суди попередніх інстанцій правильно вважали, що висновок експертизи викладений в акті комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №114 від 19 серпня 2014 року не відповідає фактичним даним, а його обґрунтованість не узгоджується з матеріалами справи.

З урахуванням встановлених обставин справи в їх сукупності, суди дійшли обґрунтованих висновків, що позивач відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України беззаперечними доказами не довів, що він на час укладення спірного договору дарування від 27 квітня 2001 року перебував в стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
Є.П. Євграфова
Ю.Г.Іваненко
О.В. Умнова