Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6696/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

30 травня 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого-судді: Казидуб О.Г.

при секретарі: Зайцевій О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради ,ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування рішення про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності,визнання недійсним договору купівлі-продажу,витребування майна у добросовісного набувача -,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4. про скасування рішення про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності , визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна у добросовісного набувача, вказуючи, що вона постійно проживала у квартирі НОМЕР_1, яка розташована в будинку за АДРЕСА_1 спільно із своїм сином - ОСОБА_3.

Однак, в період її тимчасової відсутності їй від сусідів стало відомо, що невідомі люди вивозять із квартири її особисті речі. Як пізніше нею було встановлено, квартира у якій вона проживає продана її сином, як єдиним власником.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 червня 2015 року її визнано такою, що втратила право на житло за позовом ОСОБА_3.

В подальшому, на підставі даного рішення суду, ОСОБА_3 звернувся до Черкаської міської ради, після чого Наказом департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 08 грудня 2015 року № 257 квартира НОМЕР_1 у будинку по АДРЕСА_1 передана у власність гр. ОСОБА_3 та видано свідоцтво про право власності на житло від 08 грудня 2015 р..

Після цього ОСОБА_3 за договором договору купівлі продажу від 15 грудня 2015р. продав квартиру ОСОБА_4 (що підтверджено листом ЧМР від 13.06.2013 р. № 7346-01-21 на адвокатський запит від 07.06.2016 р.).

Вказує, що за результатами розгляду її заяви про перегляд заочного рішення, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 711/1422/15-ц від 10 лютого 2016 р. заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси за позовом ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право на житло - скасовано. А вже 09 березня 2016 р. ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси, за позовом ОСОБА_3, щодо визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, позов залишено без розгляду .

Вважає, що ОСОБА_3 приватизував спірну квартиру з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки вона як член сімї має право на її частину та повинна була надати письмову згоду на її приватизацію.

В порушення вказаних норм ОСОБА_3 протиправно провів приватизацію, ввівши в оману відповідні органи та надав неправдиві відомості.

За таких обставин позивач вважає, що приватизація відбулась із порушенням зазначених вимог закону на підставі судового рішення, яке на даний час скасовано. Ухвала суду за позовом ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у справі № 711/1422/15-ц від 10 лютого 2016 р. набрала законної сили та ніким не оскаржувалась.

Скасування рішення про приватизацію квартири тягне за собою визнання недійсними здійснених у подальшому на підставі нього правочинів, які суперечать положенням ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України.

Позивач зазначає, що з її володіння квартира вибула незаконно та проти її волі, що є підставою для повернення майна у добросовісного набувавача.

А тому, просить суд скасувати наказ департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 08 грудня 2015 року № 257 про приватизацію ОСОБА_3 квартири НОМЕР_1 в будинку за АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 08 грудня 2015 р., бланк НОМЕР_2, видане ОСОБА_3, на квартиру НОМЕР_1 в будинку за АДРЕСА_1 Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15.12.2015 р. № 9837. Витребувати квартиру НОМЕР_1 в будинку за АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_4 та повернути цю квартиру у володіння ОСОБА_1

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в позовній заяві та суду пояснила,що спочатку вона виписала дочку ,щоб менше платити, де проживає її син не знає ,гроші від сина за продаж квартири не отримувала,дочка проживає на квартирі. Кореспонденцію оглядала по місцю реєстрації постійно не бачила документів про визнання її втратившою право на квартиру. В 2007 році померла мама , на себе рахунок не переоформила, квартира державна,були спори за квартиру,тому не приватизовувала та були великі борги за квартиру.

Також зазначила ,що вона нічого не хоче знати. На її думку, відповідачу ОСОБА_4 необхідно витребовувати гроші у ОСОБА_3 Вона хоче жити в своїй квартирі АДРЕСА_1. Продаж квартири сином відповідачу ОСОБА_4 вважає незаконним.

Представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримав повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених в позові, зазначив що арешт не потрібно накладати на квартиру ,оскільки відповідач проживає у спірній квартирі та не має наміру її продавати та заява не оплачена судовим збором.

Представник відповідача Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив ,що позивачкою не надано належних вмотивованих доказів в обґрунтування своїх вимог,які давали змогу встановити, якими саме незаконними діями відповідачів права позивача порушено ,оскільки на час прийняття рішення, рішення суду було чинне.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених в запереченні (арк.спр.114-116).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився. Причини неявки суду невідомі, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона з відповідачем ОСОБА_4 проживала в цивільному шлюбі, вони вирішили придбати квартиру. Ріелтор їм казала, що на дану квартиру багато покупців, тому, вирішувати їм треба швидше. Вони разом з чоловіком декілька разів приходили дивитися дану квартиру, в різний час доби. Жодного разу позивачку вони не бачили, в квартирі речей жіночого побуту вони також не бачили. Пізніше, після придбання квартири, вона зустріла ОСОБА_10 і він їй повідомив, що половину грошей віддав своїй матері ОСОБА_1,позивачці по справі.

Суд, заслухавши думку позивача ОСОБА_1, представника позивача - адвоката ОСОБА_6, представника відповідача за довіреністю Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_4., представника відповідача ОСОБА_8, свідка ОСОБА_9, вивчивши та дослідивши матеріали справи, цивільної справи 711/1422/15,суд вважає , що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 червня 2015 року по цивільній справі № 711/1422/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в квартирі НОМЕР_1 розташованій в будинку АДРЕСА_1. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира перебувала в державній власності та знаходилось на балансі КП «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради.

На підставі даного рішення суду, ОСОБА_3 звернувся до Черкаської міської ради, після чого Наказом Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 08 грудня 2015 року № 257 квартира НОМЕР_1 у будинку по АДРЕСА_1 передана у власність гр. ОСОБА_3 та видано свідоцтво про право власності на житло від 08 грудня 2015 р..Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2016 року заочне рішення про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - скасовано.

Відповідно до ст. 1 ч. 1 ст. 5, ст. 8 ЗУ від 19 червня 1992 року № 2482- ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі кварти (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

При цьому, органи приватизації не мають права відмовити мешканцям у приватизації займаного ними житла. Тому, лише громадянин може як відмовитись, так і погодитись на приватизацію найманого ним житла з державного житлового фонду.

Посилання позивача на той факт, що в порушення вказаних норм ОСОБА_3 протиправно провів приватизацію, ввівши в оману відповідні органи та надав неправдиві відомості, суд вважає безпідставними, оскільки, на момент проведення приватизації ( 08 грудня 2015 року) рішення суду про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням набрало законної сили, а було скасовано лише 10 лютого 2016 року.

Крім того, відповідно до довідки № 6918 від 19 грудня 2015 року, яка видана директором КП «Придніпровська СУБ», з 10 грудня 2015 року в квартирі за адресою АДРЕСА_2 зареєстрованих осіб не було.

Як вбачається із матеріалів справи, орган приватизації здійснив передачу квартиру у власність ОСОБА_3 на підставі наказу департаменту економіки та розвирку Черкаської міської ради від 08.12. 2015 № 257. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації виготовив свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2. Виготовлене свідоцтво є правовстановлюючим документом, який засвідчує право власності на житло.

На думку суду, скасування рішення про приватизацію квартири призведе до порушення прав відповідача ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_3 було використано право на безоплатну приватизацію житла . В даний час відсутній механізм повернення такого права, у зв'язку зі скасуванням рішенням про приватизацію квартири .

А тому, суд вважає, що для скасування Наказу Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 08 грудня 2015 року № 257 про приватизацію ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_3 немає підстав.

Вимога позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 2015 року є похідною від вимоги про скасування рішення про приватизацію та на думку суду, також не підлягає до задоволення, оскільки свідоцтво, видане на підставі законного та чинного рішення про приватизацію даної квартири, було погашене оскільки в подальшому було укладено договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину містяться у ст. 203 ЦК України. Так, відповідно до ст. 203 ЦК України:зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В даному випадку суд вважає ,що , договір купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2015 року у повні мірі відповідає вимогам чинного цивільного законодавства, передбаченим для такого виду правочинів, був укладений у відповідності до волевиявлення його сторін, направлений на настання реальних наслідків для його сторін.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, право на звернення з позовом про витребування майна від добросовісного набувача, виникає у власника цього майна або в особи, якій він передав майно у володіння, зокрема, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач власником спірної квартири не була, більше того, вона не була і законним володільцем спірної квартири, так як нею не надано жодних належних та допустимих доказів того, що вона після смерті своєї матері, яка згідно поквартирної карточки на спірну квартиру була відповідальним квартиронаймачем, взяла на себе права та обов'язки відповідального наймача спірної квартири шляхом укладення письмового договору найму житлового приміщення відповідно до вимог ст. 61 ЖК України.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, відповідно до ст. 68 ЖК України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, а наявність заборгованості по квартирній платі та по іншим комунальним платежам по спірній квартирі, свідчить про те, що позивач не виконувала обов'язків ні власника майна (не несла тягар його утримання), ні його наймача (не сплачувала квартирну плату та інші комунальні платежі), тобто позивач не була ні власником спірної квартири, ні її наймачем.

Відповідачем ОСОБА_4 після придбання у власність спірної квартири, було здійснено оплату заборгованості по комунальним платежам, які було сплачено на підставі рахунків, виставлених підприємствами-постачальниками, в яких, в якості наймача спірної квартири, було зазначено матір позивача, що також є підтвердженням того, що позивач не була законним володільцем спірної квартири.

Крім того, спірна квартира була набута у власність шляхом приватизації відповідачем ОСОБА_3, який є сином позивача. Відповідач ОСОБА_3 мав право на приватизацію спірної квартири відповідно до Закону № 2482, а позивач не мала права на її приватизацію, так як не проживала в ній.

Також, суд критично оцінує надані докази позивачем, а саме, пояснювальну записку від ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Оскільки при дачі цих пояснень особи не були попереджені про кримінальну відповідальність, про виклик свідків в судове завдання та надання пояснення в судовому засіданні позивачка відмовилась. Також зазначила, що свідок який був свідком по цивільній справі про визнання її втратившою право користування квартирою ОСОБА_13 помер.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року м. Черкаси ,укладений між ОСОБА_3(продавець) та ОСОБА_4(покупець),діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій,попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів та володіючи українською мовою,склали цей договір про таке.

Відповідно до п.1 договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_14 передає у власність покупцю квартиру АДРЕСА_1,а покупець ОСОБА_4 приймає її і сплачує за неї обумовлену грошову суму. Відчужувана квартира складена з двох кімнат,загальна площа -47,7кв.м,житлова-32,5 кв.м.

Відповідно до п.2 Договору купівлі - продажу ця квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності /СТА№941022/ виданого Департаментом економіки та розвитку Черкаської міської ради від08.12.2015 року,зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.12.2015 року, номер запису про право власності 12448857,реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу квартири продаж,що є дійсним наміром сторін ,вчинено за 95200,000грню,які гроші ОСОБА_4 сплатив , ОСОБА_3 отримав повністю ще до підписання цього договору.

Відповідно до 5. Договору купівлі-продажу продавець свідчить ,що квартира на момент укладення цього договору не продана,не подарована,іншим способом не відчужена,під заставою(в тому числі податковою), забороною(арештом) не перебуває,судового спору щодо неї,а також прав у третіх осіб(у тому числі за договором найму чи шлюбними контрактами)як у межах так і за межами України не має,завдатків за цю квартиру від інших осіб не отримано,як юридична адреса не використовується та як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст..388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 07.02.2014. передбачено, що відповідно до ст. 387 ЦК та ч.3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача . Окрім того,суд вважає ,що за необхідне звернути увагу на те, що ОСОБА_4 набув право власності на квартиру за договором купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_3, який був посвідчений 15.12.2015 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №9837.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК).

Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Позивачкою та її представником ані в позовній заяві, ані в своїх поясненнях під час розгляду справи не було вказано норми закону, в якій би прямо встановлювалась недійсність укладеного між сторонами договору. З огляду на це, суд погоджується із доводами відповідача ОСОБА_4 та представника відповідача ОСОБА_8 про те, що майно від добросовісного набувача може витребувати лише його власник або законний володілець,позивачка власником або законним володільцем квартири не була.

Враховуючи вище викладене, суд вважає ,що обставини на які посилається позивачка ОСОБА_1 на обґрунтування своїх доводів не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні ,а тому в позові необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,130, 174, 209,212,214,215 ,223 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203,215,236, ,317,319,387, 388 ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.41 Конституції України,суд,-

В И Р І Ш И В :

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування рішення про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності,визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна у добросовісного набувача - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції на протязі 10 днів .

Головуючий: О. Г. Казидуб