Провадження №2/522/9057/17
УХВАЛА

05 жовтня 2017 року Приморський районний суд міста Одеса

у складі: головуючого судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, згідно якого вимагає стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 308 590,00 грн., яка складається з суми позики в розмірі 306 120,00 грн., процентів за користування позикою в сумі 1992,00 грн., 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання в сумі 478,00 грн..

04.10.2017 року представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру №44, що знаходиться за адресою: м.Одеса, пр-т Гагаріна, б. 15, що належить на праві власності ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог заяви представник позивача вказує, що відповідач умови договору позики добровільно не виконує, стягнення може бути звернено на його майно, а тому за час вирішення даної справи судом, відповідачем можуть бути укладені правочини щодо відчуження майна, внаслідок чого виконання рішення суду, у випадку задоволення позову, може бути істотним чином ускладнено або унеможливлено.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЦПК України вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими вимогами.

В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Також, відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у якій зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Проаналізувавши зміст позовних вимог ОСОБА_1, розглянувши заяву про забезпечення позову, суд вважає, що ця заява не підлягає задоволенню, оскільки є недоведеною та обґрунтовується припущеннями, так як позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 має намір відчужити майно.

Керуючись ст..ст.151-153 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н.А. Ільченко

05.10.2017