Справа № 440/445/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мельник С.Р.
Провадження № 22-ц/783/3691/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Буського районного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном та зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном,-

в с т а н о в и л а:

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном та просила зобовязати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, житловим будинком та господарськими спорудами за адресою: Львівська область, Буський район, село Новосілки, вул. Головна. 2 шляхом знесення самочинно встановленої огорожі та заборонити ОСОБА_4 перебувати на земельній ділянці, в житловому будинку та господарських спорудах за адресою: Львівська область, Буський район, село Новосілки, вул. Головна, 2.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є співвласницею земельної ділянки, житлового будинку і господарських споруд по вул. Головній, 2 в с. Новосілки Буського району Львівської області відповідно до свідоцтва про прийняття спадщини. Її брат, ОСОБА_4, немає жодного відношення до вказаного вище спадкового майна, самовільно проникає на їх господарство і постійно руйнує її власне і успадковане майно. Вона декілька разів зверталась до начальника Буської поліції (міліції), щоб прийняли заходи до ОСОБА_4 і притягнули його до відповідальності. За результатами розгляду її звернень працівники міліції не вчинили жодних дій щодо руйнування її майна, а лише попередили ОСОБА_4 про недопустимість такої поведінки. З липня 2015 року вона приїхала в село Новосілки і побачила, як ОСОБА_9 руйнував її подвіря та самовільно встановив огорожу посередині подвіря, що унеможливлює заїзд її автомобіля на подвіря. 12 березня 2016 року приїхавши на своє господарство, вона побачила, що ОСОБА_4 і далі нищить її спадщину, приводить подвіря в непридатний для використання стан, наносив дерев під двері її кімнати тощо. Факт протиправних дій ОСОБА_4 підтверджується її поясненнями, а також постановою про закриття кримінального провадження від 16.12.2016р. де чітко вказано, що працівниками поліції встановлено, що в липні 2015 року ОСОБА_2 разом з своїм чоловіком придбала матеріал і встановила цегляну перегородку на горищі сараю, а 16.09.2015 року ОСОБА_9 самовільно її розібрав. Крім того факт перешкоджання ОСОБА_4 користуванням її спільною власністю підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 13.07.2016р. де встановлено факт нанесення їй на території її господарства тілесних пошкоджень саме ОСОБА_4 Оскільки її частка в спільній частковій власності не визначена в натурі, вона згідно ст. 356 ЦК України, де зазначено власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю та ст. 358 ЦК України де зазначено право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, має право користуватися всіма обєктами спільної власності, а не якоюсь їх частиною, а також вимагати усунення перешкод в користуванні майном.

В липні 2016 р. ОСОБА_3, ОСОБА_5І звернулись в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном. Просили суд зобов`язати відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не чинити перешкод у користуванні будинковолодінням № 2 по вул.Головній у с.Новосілки Буського району Львівської області шляхом заборони вказаним особам здійснювати паркування автомобілів ближче ніж за 15 метрів від будинку, що знаходиться території вказаного будинковолодіння, зі сторони вїзних воріт будинковолодіння; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні вищезгаданим будинковолодінням, шляхом знесення самовільно встановлених перегородок у сараї та на сараї, який знаходиться на території вказаного будинковолодіння; заборонити ОСОБА_2 проводити будь-які будівельні роботи без дозволу інших співвласників на території вказаного будинковолодіння; зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні сараєм, який знаходиться на території вказаного будинковолодіння шляхом приведення у попередній стан вказаного сараю, шляхом встановлення вікна, дверей та перегородок (кліток для тварин і птиці, які були у цьому сараї до їх демонтажу ОСОБА_2І.)

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначили, що будинковолодіння № 2 по вул. Головній у с.Новосілки Буського району перебуває у спільній власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, при цьому ОСОБА_2, належить тільки 1/4 частини будинковолодіння. ОСОБА_4 є рідним братом вказаних осіб, які є сестрами. З дозволу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та на їх прохання ОСОБА_4 здійснює догляд за будинковолодінням та користується таким. ОСОБА_2, особисто та разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8Б,. постійно та систематично чинить перешкоди у користуванні спільним майном. Так, ОСОБА_10, надає дозвіл своєму чоловікові ОСОБА_7 та синові ОСОБА_8 заїзжати автомобілями на подвіря будинковолодіння впритул до будинку, внаслідок чого чиняться перешкоди іншим власникам та користувачам будинку у доступу до нього. На подвірї є достатньо місця для парковки автомобілів без заїзду до проходу, що веде до будинку. Таким чином відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_7 .Ю.Б., ставлячи на стоянку належні їм автомобілі у проході, що веде до будинку, чинять перешкоди у користуванні спільним майном. Знаходження автомобілів на вказаній ділянці подвіря передбачає, що особи, які користуються будинковолодінням, повинні впритул проходити повз автомобілі і можуть пошкодити такі при переносі будь - яких речей, а це потягне за собою чергові скарги ОСОБА_2, про ніби - то вмисне пошкодження майна її та членів її сім'ї. Саме ця обставина змусила ОСОБА_4, який діє за проханням і дорученням ОСОБА_3 та ОСОБА_5, встановити невелику огорожу з хвірткою для пішого проходу, щоб на вказану територію не могли заїхати автомашини, якими фактично перекривається вільний доступ до будинку інших осіб. Отже, заявляючи позов про знесення огорожі, ОСОБА_2, домагається виключно одного - ставити на вказаній ділянці на парковку автомобілі своєї сім'ї і у такий спосіб перешкоджати іншим власникам та користувачам у вільному доступі до будинку. Сама по собі огорожа, маючи хвіртку, не перешкоджає вільному проходу осіб до будинку і у жодний спосіб не створює перешкод у користуванні спільним майном. Крім того, ОСОБА_2, достовірно знаючи, що є тільки співвласницею будинковолодіння з часткою в 1/4, без дозволу інших співвласників вчиняє дії, які вказують на перешкоджання усім власникам у користуванні майном. Так, на горищі сараю, який знаходиться на подвірї будинковолодіння, ОСОБА_2І встановила перегородку, яка перешкоджає іншим власникам у користуванні горищем. У самому сараї ОСОБА_2 також, без дозволу інших співвласників, здійснила будівельні роботи із встановленням перегородки, що теж перешкоджає іншим співвласникам у користуванні сараєм. Добровільно демонтувати встановлені перегородки ОСОБА_2 відмовляється.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року первісний позов задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, житловим будинком та господарськими спорудами за адресою: Львівська область, Буський район, село Новосілки, вул. Головна. 2 шляхом знесення самочинно встановленої огорожі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Зустрічний позов задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_2 проводити будь-які будівельні роботи без дозволу інших співвласників на території будинковолодіння № 2 вул.Головній у с.Новосілки Буського району Львівської області.

В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5 ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі зазначають, що рішення є незаконним в частині задоволення первісного позову та в частині відмови від задоволення позовних вимог за зустрічним позовом, а також необґрунтованим і таким що винесено з порушенням норм матеріального права. Зокрема, судом задоволено позовну вимогу за первісним позовом ОСОБА_2І, щодо знесення самочинно встановленої огорожі, виходячи виключно з пояснень останньої, яка вказала, що огорожа встановлена ОСОБА_4 без її згоди, при цьому суд зіслався і на те, що даний факт не оспорювали представники ОСОБА_11 та ОСОБА_5 В той же час, такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки представники не погоджувались з доводами ОСОБА_2 і стверджували, що огорожа ставилась за відома ОСОБА_2, а лише погоджувались на знесення встановленої огорожі у випадку укладення мирової угоди з ОСОБА_2 щодо місця паркування автомобілів. Крім того, суд відмовив у позовній вимозі стосовно заборони паркування автомобілів сім'ї ОСОБА_2 безпосередньо біля будинку, виходячи з недоведеності даної позовної вимоги, однак в судовому засіданні сама ОСОБА_2 не заперечувала, що на території будинковолодіння паркуються автомобілі, що належать членам її сім'ї без згоди інших співвласників будинковолодіння. Окрім того, ОСОБА_2 наголошувала, що саме встановлена ОСОБА_4 огорожа перешкоджає їй та членам її сім'ї паркувати автомобілі впритул до будинку, тобто факт паркування автомобілів на території будинковолодіння без згоди усіх співвласників був доведений у судовому засіданні, а тому висновки суду суперечать фактичним обставинам справи. Також, зазначають, що суд відмовив у задоволенні вимоги, щодо знесення самовільно встановлених ОСОБА_2 перегородок у сараї та на сараї шляхом встановлення вікна, дверей та перегородок (кліток для тварин і птиці, які були у цьому сараї до їх демонтажу ОСОБА_2І.) та усунення перешкод у користуванні сараєм з огляду на сплив строку позовної давності. Однак, такі висновки суду не ґрунтуються на законі та йому суперечать. Так, щодо усунення перешкод у користуванні сараєм, то такі дії не мають часу закінчення і продовжують діяти і на даний час, а тому не відомо з яких міркувань суд виходив, що час вчинення перешкод у користуванні сплив понад три роки тому. Крім того, суд застосував строк позовної давності у даній справі за відсутності заяви ОСОБА_2, про застосування такого строку, що є відвертим порушенням закону і вказує на незаконність судового рішення в цій частині. Із врахуванням наведеного просять суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог - скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Апелянти та їх представники будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 підлягає до часткового задоволення, а рішення суду до зміни, виходячи з наступних обставин.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, будинковолодіння № 2 по вул. Головній у с.Новосілки Буського району Львівської області перебуває у спільній власності ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Судом беззаперечно встановлено, що огорожа біля вищевказаного будинковолодіння встановлена представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 в липні 2015 року без згоди ОСОБА_2, що сторонами не заперечувалось та підтверджується самими апелянтами в доводах апеляційної скарги в якій зазначено, що вони погоджувались на знесення встановленої огорожі у випадку укладення мирової угоди з ОСОБА_2.

З довіреності від 30.06.2015 року, яка діє до 30.06.2018 року, вбачається, що ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися всім її майном, укладати всі передбачені законом правочини (договори):купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, заставляти і приймати в заставу житлові будинки, квартири та інше майно, тощо, та виконувати всі інші дії, повязані з цією довіреністю. Тому на підставі довіреності ОСОБА_4 має право доступу до майна ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про заборону ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не чинити перешкод у користуванні будинковолодінням № 2 по вул.Головній у с.Новосілки Буського району Львівської області шляхом заборони вказаним особам здійснювати паркування автомобілів ближче ніж за 15 метрів від будинку, що знаходиться території вказаного будинковолодіння, зі сторони вїзних воріт будинковолодіння, є безпідставними, оскільки апелянтами не надано належних та допустимих доказів про здійснення перешкод в паркуванні автомобілів біля спірного будинковолодіння.

Разом з тим, колегія суддів вважає неправильним висновок суду щодо пропуску строку позовної давності зважаючи на наступне.

Так, в порушення вимог ст. 213, 214 ЦПК України поза увагою суду залишилося те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відтак, відмова у позові як за пропуском строку позовної давності, так і через необґрунтованість позову, є взаємовиключними підставами, оскільки положення про позовну давність застосовуються лише до обґрунтованих позовів.

Згідно із розясненнями, наведеними в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З огляду на викладене, суд мав застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності лише у разі обґрунтованості зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні будинковолодінням № 2 по вул.Головній у с.Новосілки Буського району Львіської області, шляхом знесення самовільно встановлених перегородок у сараї та на сараї, який знаходиться на території вказаного будинковолодіння та зобовязання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні сараєм, який знаходиться на території будинковолодіння № 2 по вул.Головній в с.Новосілки Буського району Львівської області, шляхом приведення у попередній стан вказаного сараю, шляхом встановлення вікна, дверей та перегородок (кліток для тварин і птиці, які були у цьому сараї до їх демонтажу ОСОБА_2І), відтак рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключити із мотивувальної частини рішення покликання суду на пропуск позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні цих позовних вимог. Врешті рішення необхідно залишити без змін.

Інші доводи, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 307, 309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на строки позовної давності, як на правову підставу для відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_12