Ухвала

іменем україни

27 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Київгаз» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Київгаз» на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

14 листопада 2014 року публічне акціонерне товариство «Київгаз» (далі - ПАТ «Київгаз») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за спожитий газ у розмірі 38 405 грн 28 коп.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_3 є споживачем природного газу, постачання якого здійснює ПАТ «Київгаз», відповідно до договору про надання послуг з газопостачання від 08 липня 2003 року № 0401.

У зв'язку з неналежною оплатою відповідачем отриманих послуг із постачання газу станом на листопад 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 38 405 грн 28 коп.

На адресу боржника неодноразово направлялися претензії про наявність заборгованості та необхідність її погашення, однак вони залишились без належного реагування.

З урахуванням вищенаведеного, ПАТ «Київгаз» просило позов задовольнити.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року позов ПАТ «Київгаз» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Київгаз» заборгованість за спожитий газ у розмірі 38 405 грн 28 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2017 року заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Київгаз». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Київгаз» заборгованість за спожитий газ у розмірі 4 293 грн 45 коп.

У касаційній скарзі ПАТ «Київгаз», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що відповідач порушив умови договору про надання послуг із газопостачання, несвоєчасно вносив плату за користування газом, у зв'язку з чим із грудня 2007 року до лютого 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 38 405 грн 28 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із наявності заборгованості за спожитий газ та обов'язку відповідача сплатити її.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, дійшов висновку про те, що з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за газ у межах трирічного строку позовної давності за період з 14 листопада 2011 року до 14 листопада 2014 року. При цьому, суд зазначив, що ОСОБА_3 був позбавлений права надати до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, а тому порушене право відповідача підлягає захисту судом апеляційної інстанції, оскільки таке право відповідача є безумовним.

Із висновками судів повністю погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності -загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст. 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначені вище вимоги закону не врахував та дійшов помилкового висновку про можливість застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки до ухвалення рішення районним судом відповідач із заявою про застосування строку позовної давності не звертався, а на стадії апеляційного провадження таке право у нього відсутнє, у зв'язку із чим рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки судом не було належним чином повідомлено відповідача про день, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом із нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки й цій особі.

Суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких немає відомостей, що їм вручені судової повістки (п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України).

Відомості про те, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції 27 лютого 2015 року у справі відсутні.

У матеріалах справи міститься поштовий конверт, направлений судом першої інстанції на адресу ОСОБА_3, із відміткою про невручення судової повістки на 27 лютого 2015 року за закінченням терміну зберігання, що свідчить про неотримання такої останнім.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

На вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув, зазначивши, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, яке відбулось 27 лютого 2015 року, суд помилково послався на ч. 5 ст. 74 ЦПК України, не звернувши уваги на те, що зазначене процесуальне положення стосується лише судових викликів і повідомлень, а порядок вручення судових повісток врегульовано у ст. 76 ЦПК України.

Таким чином, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_3, щодо якого відсутні докази повідомлення належним чином про час та місце розгляду справи, суд порушив його конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливості обґрунтувати свої твердження щодо позову і, таким чином, не взяв до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Київгаз» задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик