Провадження №2-о/522/639/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Приморський районний суд міста Одеса в складі

головуючого судді Кравчук Т.С.,

за участю секретаря Антонецького С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Одеса цивільну справу за заявою ОСОБА_2, яка діє від власного імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною заявою, якою просила встановити юридичний факт, що її з дитиною вимушене переселення, в листопаді 2016 року з окупованої території Донецької області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України.

Заявник мотивує свої вимоги тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 року в місті Горлівка, Донецької області, Україна та до листопада 2016 року була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_3

Зазначає, що починаючи з кінця лютого 2014 року війська Російської Федерації, у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

11 травня 2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою.

Як підсумок, за наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

Вказує, що протягом нетривалого періоду часу були захоплені головні адміністративні будівлі міста проросійськими бойовиками. В подальшому на них було вивішено прапори «ДНР» та Російської Федерації. Зазначає, що після захоплення бойовиками адміністративних будівель проросійські бойовики поводили себе зухвало та агресивно по відношенню до мирних жителів.

Звертає увагу на те, що з приходом бойовиків в м. Донецьк, загострилась суспільна та соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. З'явились проблеми з телефонним зв'язком, припинилися трансляції українських каналів та радіопередач. Знаходитися на вулицях міста кожного дня ставало все небезпечніше.

Проживши під таким моральним та психологічним тиском в окупації, вона разом зі своєю неповнолітньою дитиною вимушена була залишити рідний край та переїхати в листопаді 2016 року до м. Одеса, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку.

В результаті збройної агресії Російської Федерації, наслідком якої стала окупація частини території Донецької області України, ОСОБА_2 втратила можливість проживати в її рідному місті та змушена була залишити всі матеріальні цінності за місцем свого проживання.

Після переїзду до м. Одеса вона, разом зі своєю неповнолітньою дитиною, оселилась за адресою: АДРЕСА_1, де вона і проживає на час звернення з заявою до суду. Вважає, що через окупацію частини Донецької області Російською Федерацією, вона фактично була позбавлена не лише рідного дому, матеріального забезпечення, а й звичного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями.

Перебуваючи в м. Одеса, ОСОБА_2 в порядку, передбаченому ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ, отримала довідку, якою підтверджено факт їх з дитиною прибуття до м. Одеса на вимушене тимчасове проживання. Зважаючи на те, що в отриманих ними довідках про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 08.11.2016 року за № 660 та від 09.11.2016 року № 660, видані Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3, посвідчує лише факт вимушеного переселення з м. Горлівка, до м. Одеси, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень, тому заявник вважають за необхідне звернутися до суду для встановлення факту вимушеного переселення внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації та окупації частини Донецької області України.

Необхідність встановлення такого факту вона мотивує тим, що саме через збройну агресію Російської Федерації та окупацію частини Донецької області України Російською Федерацією порушено низку її прав, закріплених як Конституцією України, IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, так і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Через це ОСОБА_2 має намір визначити свій статус як особа, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Оскільки до компетенції відповідних виконавчих органів публічної влади не віднесено встановлення причин вимушеного переселення громадян з окупованої частини Донецької області України, заявник вважає звернення до суду щодо встановлення такого юридичного факту єдиним можливим способом підтвердження наявності юридичних фактів, що мають значення для охорони її прав та інтересів.

У судове засідання представник заявника надала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, просила заяву задовольнити у повному обсязі.

Заінтересована особа - представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить.

Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з'явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою України, народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 року в м. Донецьк, та зареєстрована в АДРЕСА_4, що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії НОМЕР_1.

Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм:

Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов'язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» ОСОБА_8 у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати так званого референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самоназвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб'єктів».

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

15 квітня 2014 року з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VIII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною Радою України також був прийнятий Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року №1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації.

11 вересня 2014 року на виконання зазначеного Закону України «Про санкції» Кабінет Міністрів України видав розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у зв'язку з військової агресією Російської Федерації.

В цілісній сукупності всі наведені в хронологічній послідовності нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України - Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України № 337-VII Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм:

Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся псевдореферендум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою.

Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США ОСОБА_10 заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки» (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi).

«Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ ОСОБА_20 (http://www.ukrinform.ua/rubric-politycs/1660771-e_s_ne_viznae__referendum_na_shodi_ukraiini_1937380.html).

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв'язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО

Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації.

Так, згідно повідомлення Служби безпеки України, опублікованого на офіційному сайті відомства 17.05.2017 року, у січні 2017 року у селі Олександрівка Нікопольського району Дніпропетровської області співробітниками Служби безпеки України спільно з поліцією затримано бойовика проросійської організації «ДНР» на прізвисько «Мамонт». Встановлено, що 41-річний громадянин Російської Федерації свідомо прибув на тимчасово окуповану територію Донецької області у листопаді 2015 року та брав активну участь у протистоянні з українськими військовими на боці проросійського угруповання «ДНР» (https://ssu.gov.ua/ua/news/1/category/1/view/3361#sthash.bVDr17ZD.dpbs).

Також згідно інформації, розміщеної на сайті інформаційного агентства «Уніан» у статті «РФ все одно цю війну програє» працівниками спецслужб 18.01.2017 року затримано громадянина Російської Федерації, який воював на боці проросійських бойовиків у складі незаконного угруповання «ДНР». Затриманий повідомив, що прибувши з Російської Федерації у листопаді 2015 року, приєднався до розвідувальної роти бойового угруповання «ДНР», керівництво якою здійснювали кадрові офіцери Збройних Сил Російської Федерації (https://www.unian.ua/war/1732391-rf-vse-odno-tsyu-viynu-prograe-shopleniy-naperedodni-rosiyanin-rozpoviv-pro-slujbu-v-armiji-dnr-video.html).

Також, згідно інформації, розміщеної на сайті Інтернет - видання «Сьогодні» у статті із назвою «СБУ затримала на кордоні двох російських найманців» 15.08.2014 року українські правоохоронці затримали двох громадян Російської Федерації, які брали участь у протиправній діяльності т.зв. «ДНР». Зокрема, мешканець міста Владикавказ, Республіки Північна Осетія, Російської Федерації, 1971 р.н., був затриманий у прикордонному пункті пропуску "Іловайськ" (Донецька область). Затриманий повідомив, що у складі групи з 10 чоловік, серед яких були 3 колишніх військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації, прибув до міста Донецьк для участі в бойових діях. Також повідомляється про затримання співробітниками Державної прикордонної служби України уродженця міста Уфа, Російської Федерації, на контрольно-пропускному пункті "Успенка" Донецької області. Затриманий повідомив, що 08.06.2014 року під приводом доставки гуманітарного вантажу прибув на територію України для участі у незаконній діяльності збройного формування "ДНР" (http://ukr.segodnya.ua/regions/donetsk/sbu-na-granice-zaderzhala-dvuh-rossiyskih-naemnikov--544740.html).

Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 05 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський «Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року»), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов'язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні Сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського «комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил.

Парламентська асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-українська конфлікт називається «російською агресією» (http://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-DocDetails-EN.asp?FileID=23166&lang=EN) і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу (http://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-DocDetails-EN.asp?FileID=23167&lang=EN). Мова йде про звіт чеського депутата Христини Zelenkovoj «Політичні наслідки російської агресії в Україні», за який проголосували 73 члена ПАРЄ, і звіт німецького політика ОСОБА_12.

Гаагський трибунал визнав, що ситуація на території Криму та Севастополя є рівнозначною міжнародному збройному конфлікту між Україною та РФ. Це вказано в щорічному звіті попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду ОСОБА_13 від 14 листопада 2016 року. Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту ( http://112.ua/obshchestvo/gaagskiy-tribunal-priravnyal-anneksiyu-kryma-k-voyne-352771.html).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в'язнів в Російській Федерації.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 09 квітня 2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/1925_rez_1988_(2014).htm).

Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права (http://council.mfa.gov.ua/ua/press-center/mfa-news/31704-shhodo-rezolyuciji-jevropejsykogo-parlamentupro-situaciju-v-ukrajini-vid-15-sichnya-2015-roku).

Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/2128_rez_2067_(2015).htm). Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Луганської області України.

При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Луганської області України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

На окупацію Російською Федерацією частини території України вказують також норми міжнародного та національного законодавства - Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року.

Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність».

Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль цих окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. Абсолютно не має значення, чи отримала схвалення така окупація Радою Безпеки, або ж вона просто є наслідком агресивного вторгнення, звільнення, або ж має місце офіційна заява в якості такої.

Аналіз існуючих правових норм, що визначають режим окупації, переважно заснованих на положеннях Гаазької конвенції 1907 року дає підстави стверджувати, що для окупації характерне збереження владних структур (хай навіть у вигнанні) переможеної держави і продовження опору та військових дій проти держави-окупанта.

Таким чином, з аналізу вказаних норм міжнародного та національного законодавства вбачається, що ознаками ефективного контролю є: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання.

На підтвердження здійснення Російською Федерацією такого ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської областей, з усіма його ознаками наводжу наступні приклади.

Так, згідно інформації, розміщеної 20.06.2014 року на сайті інформаційного агентства «Уніан» у статті із назвою «На Луганщині та Донеччині рухаються колони військової техніки під прапорами РФ» Державний кордон України із території Російської Федерації перетнули 10 бойових машин із системами залпового вогню «Град 21», бойові танки Т-64 та інша техніка. 20.06.2014 року у місті Горлівка Донецької області зафіксовано рух бойової колони із прапорами Російської Федерації у складі танків, бронетранспортерів та вантажівок з артилерійськими знаряддями (https://www.unian.ua/politics/931113-na-luganschini-ta-donechchini-ruhayutsya-koloni-viyskovoji-tehniki-pid-praporami-rf.html).

Згідно інформації, розміщеної 24.07.2016 року на сайті Інтернет-видання «ZIK» у статті «Бойовики стягують тяжку артилерію та «Гради» під Дебальцеве і Горлівку» Головним управлінням розвідки Міністерства оборони України 24.07.2016 року зафіксовано прибуття до північних районів міста Горлівка Донецької області мотострілецької роти та гаубичної самохідної артилерійської батареї у складі 8 бойових машин піхоти, 4 самохідних артилерійських установок 122-мм «Гвоздика», 4 вантажних автомобілів з особовим складом і боєприпасами. Вказане озброєння переміщено проросійськими бойовиками зі складу 3 окремої мотострілецької бригади 1 армійського корпусу Збройних Сил Російської Федерації (Донецьк), командування яким здійснює кадровий офіцер Збройних Сил Російської Федерації генерал-майор ОСОБА_14 Крім того, зафіксовано постачання проросійським бойовикам, що розміщені на території міста Іловайськ, Донецької області, 300 тонн паливно-мастильних матеріалів з території Російської Федерації (http://zik.ua/news/2016/07/24/boyovyky_styaguyut_tyazhku_artyleriyu_ta_grady_pid_debaltseve_i_gorlivku__719208).

Згідно інформації, розміщеної на сайті «Донецької народної республіки» документами іменованими «постанова ради міністрів «Донецької народної республіки» Про штатну чисельність Міністерства освіти та науки» №35-10 від 26.09.2014 року та «постанова ради міністрів «Донецької народної республіки» Про затвердження Положення та структури Міністерства освіти та науки» №35-11 від 26.09.2014 року затверджено функціональну та організаційну структуру так званого Міністерства освіти та науки «ДНР», що визначається як орган виконавчої гілки влади із функціями визначення та реалізації квазідержавної політики «ДНР» у галузях освіти, науки, науково-технічної, інноваційної діяльності (http://old.dnr-online.ru/wp-content/uploads/2014/07/%D0%9F%D0%BE%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BD%D0%BE%D0%B2%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D0%B5_35-11_26.09.2014.pdf http://old.dnr-online.ru/wp-content/uploads/2015/03/PostanovN35_10_26092014.pdf ).

Згідно інформації із сайту «Верховного суду Донецької народної республіки» створено та діє система судових органів «ДНР», серед яких так званий «Центрально-Городской межрайонний суд г.Горловка», що обслуговує територію Калінінського, Микитівського, Центрально-Міського районів міста Горлівка Донецької області. Зазначені органи створені згідно т. зв. «постанови «Ради Міністрів ДНР» від 22.10.2014 року №40-1. Вказаною вище постановою заборонено діяльність судових органів України і територіального управління державної судової адміністрації України в Донецькій області (http://supcourt-dnr.su/msud, http://supcourt-dnr.su/zakonodatelstvo/postanovlenie-soveta-ministrov-doneckoy-narodnoy-respubliki-o-sozdanii-sudebnoy).

Згідно інформації, розміщеної на сайті інформаційного агентства «Українські новини» у статті із назвою «Боевики захватили Красный Партизан, 4 бойца погибли» 24.01.2015 року проросійські бойовики "Донецької народної республіки" спільно з російськими військовослужбовцями захопили селище Красний партизан Ясинуватського району Донецької області та однойменний блокпост українських військових. Вказаний блокпост захищався силами 20-го українського мотопіхотного батальйону «Дніпропетровськ». У результаті атаки бойовиків, четверо українських воїнів загинуло, 9 потрапили до полону (http://ukranews.com/news/304239-boevyky-zakhvatyly-krasnyy-partyzan-4-boyca-syl-ato-pogybly).

Також сайт Інтернет-видання «Ліга.Новости» у публікації із назвою «Бойовики змусили мера Горлівки написати заяву про відставку» 13.05.2014 року повідомив, що озброєні представники «ДНР» 13.05.2014 року зайняли будівлю Горлівської міської ради та змусили піти у відставку мера міста ОСОБА_16 Повідомляється, що проросійські бойовики продемонстрували «наказ» за підписом «заступника командувача сил ДНР» ОСОБА_17, відомого під оперативним псевдонімом «ОСОБА_17», згідно якого контроль за діяльність міської ради покладено на самовільно визначених ОСОБА_1 та ОСОБА_18 (http://news.liga.net/ua/news/politics/1720934-boyoviki_zmusili_mera_gorl_vki_napisati_zayavu_pro_v_dstavku.htm).

Постановою «Ради Міністрів ДНР» №3-56 від 10.03.2017 року «Об утверждении Порядка получения разрешений на применение и эксплуатацию машин, механизмов, оборудования повышенной опасности или отказа в их выдаче, их переоформления, выдачи их дубликатов их аннулирования» затверджено відповідний Порядок отримання дозволів на застосування та експлуатація машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки або відмови у їх видачі, переоформленні, видачі їх дублікатів, їх анулювання. Вказаним Порядком надано повноваження видачі відповідних дозволів експлуатації устаткування підвищеної небезпеки т.зв. «державному комітету технічного нагляду Донецької народної республіки»; визначено територіальність та строк дії таких дозволів. Зокрема, дозволи експлуатації устаткування підвищеної небезпеки та ін. видаються строком на 5 років та діють на території псевдо утворення «ДНР» (http://old.dnr-online.ru/wp-content/uploads/2017/05/Postanov_N3_56_10032017.pdf ).

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року держави-члени мають нести відповідальність за будь-яке порушення гарантованих Конвенцією прав та свобод громадян, які перебувають під їхньою «юрисдикцією». Здійснення юрисдикції є для Договірної держави необхідною умовою, аби вона могла нести відповідальність за дії або бездіяльність, що ставляться їй у вину, та які порушують твердження щодо недотримання прав та свобод, викладених в Конвенції.

Згідно з існуючою судовою практикою «юрисдикція» у відповідності зі статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року не обмежується національними територіями держав-учасниць цієї Конвенції. Відповідальність держави-учасниці поширюється на випадки, коли будь-яка дія чи бездіяльність її влади приводить до певних наслідків за межами її території. Тобто держава (її збройні сили або підконтрольні їй місцеві адміністрації) отримала можливість здійснювати ефективний контроль над територією, яка знаходиться за межами її національних кордонів.

Отже, саме Російська Федерація зобов'язана забезпечувати права та свободи, гарантовані Конвенцією на території Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей, оскільки ці складові частини території України перебувають під фактичним контролем Росії, тобто вони перебувають під її юрисдикцією у розумінні та значенні статті 1 Конвенції. Відповідно, Російська Федерація відповідальна за порушення прав і свобод громадян, що гарантовані Конвенцією на цих територіях.

Однак Російська Федерація неодноразово порушувала норми Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та відповідно такі права фізичних осіб як, зокрема: право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням. Такі факти підтверджуються, серед іншого постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.

Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, яка є чинною для Російської Федерації в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР з 10 травня 1954 року, то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій.

У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть, якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору.

Згідно з Конвенцією Організації Об'єднаних Націй «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, вона застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до ст. 4 Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Жодній Високій Договірній Стороні не дозволяється звільняти себе чи будь-яку іншу Високу Договірну Сторону від відповідальності, яку несе вона чи інша Висока Договірна Сторона за порушення, наведені в 147 статті (ст. 148 цієї Конвенції).

Стаття 91 Протоколу I до Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року стосується відповідальності: сторона, що перебуває у конфлікті й порушує положення цієї Конвенції, або цього Протоколу, повинна відшкодовувати завдані збитки, якщо для цього є підстави. Вона несе відповідальність за всі дії, що вчиняються особами, які входять до складу її збройних сил.

Основна ідея права військової окупації полягає в тому, щоб на час збройного конфлікту зберегти на окупованих територіях status quoante - раніше існуюче положення, - для того, щоб забезпечити в майбутньому безболісне повернення таких територій відповідній державі. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей.

За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 року з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.

Згідно ст. 27 згаданої Конвенції Особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала такі права громадян України, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

Згідно інформації, розміщеної 06.02.2015 року на сайті видання «112 Україна» у статті із назвою «Водопровід у Горлівці пошкоджений в результаті обстрілу», у Донецькій області 05.02.2015 року внаслідок обстрілів проросійськими бойовиками було пошкоджено ряд об'єктів, що забезпечують водопостачання населення. Зокрема, у місті Горлівка Донецької області систематичними обстрілами бойовиків незаконного проросійського угруповання «ДНР» пошкоджено водогін "Південний" та обстріляна територія фільтрувальної станції №2 у місті Горлівка. Встановлено, пошкодження від влучання осколків на водоводі діаметром 900 мм, від якого вода подається у місто Дзержинськ Донецької області. Унаслідок цього більше двох тижнів у місто з населенням понад 60 тисяч повністю припинена подача води. Крім того, систематичні обстріли бойовиків спричинили неможливість постачання води в населених пунктах Волноваха, Докучаєвськ, Вугледар, Красноармійськ, Димитрів, Селідове, Гірник, Українськ, Новогродовка, Білицьке Донецької області (https://ua.112.ua/suspilstvo/vodoprovid-v-gorlivci-poshkodzheniy-v-rezultati-obstrilu-voda-donbasu-185926.html).

Згідно інформації, розміщеної 27.07.2014 року на сторінках Інтернет-видання» «Кореспондент.нет» у статті із назвою «У Горлівці від «Граду» загинули мама з маленькою дитиною» в результаті обстрілів проросійськими бойовиками міста Горлівка 27.07.2014 року загинуло 13 осіб, серед них - дві дитини. Повідомляється, що обстріл центру міста Горлівка вівся з реактивної системи залпового вогню «Град», встановленої в районі шахти Румянцева (м.Горлівка, Донецька область). Також внаслідок обстрілів частково зруйновані та пошкоджені житлові будинки по вулицях Рудакова, Гагаріна, проспекту Леніна, приміщення загальноосвітньої школи №85 у місті Горлівка (http://ua.korrespondent.net /ukraine/politics/3397901-u-horlivtsi-vid-hradu-zahynuly-mama-z-malenkoui-dytynoui-foto-18).

Також Інтернет - видання «Кореспондент-нет» у статті «У Горлівці підірвали залізницю й автомобільний міст» повідомляє, що 28.07.2014 року проросійські бойовики підірвали залізну дорогу в місті Горлівка Донецької області, а саме - колії залізничного перегону Микитівка-Байрак в місті Горлівка. Крім того, продовжуючи руйнувати соціальну інфраструктуру міста Горлівка бойовики зруйнували автомобільний міст у напрямку села Микитівка Донецької області. Такі дії узгоджуються із заявами самопризначеного «губернатора ДНР» ОСОБА_19 про наміри масово руйнувати мости у місті (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3398243-u-horlivtsi-pidirvaly-zaliznytsui-y-avtomobilnyi-mist ).

Згідно інформації, розміщеної на сайті Інтернет-видання «Сьогодні» у статті із назвою «У Горлівці пенсіонери підірвалися на розтяжці» 14.09.2015 року подружня пара пенсіонерів на території підконтрольного проросійським бойовикам міста Горлівка отримала осколкові поранення від вибуху мінної розтяжки. Також наприкінці серпня 2015 року на блокпосту в районі контрольно-пропускного пункту в селі Березове, Мар'їнського району, Донецької області, житель міста Горлівка підірвався на мінній розтяжці й одержав осколкове поранення голови. Відомо, що проросійські бойовики з метою провокацій на всій підконтрольній їм території міста Горлівка встановлюють мінні розтяжки (http://ukr.segodnya.ua/regions/donetsk/v-gorlovke-pensionery-podorvalis-na-rastyazhke-649438.html).

Згідно інформації, розміщеної 11.10.2014 року на сайті інформаційної агенції «BBC.Україна» у публікації із назвою «Люди в Донецьку живуть від обстрілу до обстрілу» серйозні проблеми із постачанням ліків фіксується у Донецькій міській лікарні, зокрема із препаратами, що використовуються для анестезії та наркозу під час проведення хірургічних втручань. Повідомляється, що проросійські бойовики «ДНР», під контролем яких перебуває місто Донецьк, поставками медикаментів не займаються взагалі. Самопроголошеними керівниками «ДНР» заборонено діяльність всіх підприємств із продажу наркотичних засобів для потреб медицини. Тому з 11.10.2014 року проведення будь-яких хірургічних втручань у міській лікарні стане неможливим. Крім того, представники проросійського угруповання «ДНР» вилучили один із корпусів Донецької міської лікарні для своїх потреб (http://www.bbc.com/ukrainian/politics/2014/10/141010_donetsk_life_ivshina_im).

Також згідно повідомлення, розміщеного на сайті інформаційного каналу «Еспресо.TV» у публікації із назвою «У Горлівці снаряд терористів влучив у приватний будинок. Загинули троє дітей» 12.02.2015 року внаслідок прямого влучання артилерійського снаряда у приватний будинок, розташований поблизу шахти Кочегарка (Горлівська міська рада Донецької області), померли три малолітні дитини, двоє жителів міста Горлівка отримали різного ступеня тяжкості поранення. Також повідомляється, що з початку військових дій у місті Горлівка в результаті артилерійських обстрілів загинули 142 мирні жителі, 13 з яких - діти (http://espreso.tv/news/2015/02/13/u_horlivci_snaryad_terorystiv_vluchyv_u_pryvatnyy_budynok_zahynuly_troye_ditey ).

Крім того, відповідно до інформації, розміщеної 25.05.2014 року на сайті Інтернет-видання «Кореспондент.net» у статті із назвою «У Донецькій області в 23 містах вибори не відбулися» у 23 містах Донецької області внаслідок перешкоджання проросійських бойовиків збройного угруповання «ДНР» вибори Президента України можна вважати такими, що не відбулися. Серед таких міст наступні: Авдіївка, Артемівськ, Вугледар, Горлівка, Дебальцеве, Дзержинськ, Донецьк, Дружківка,Макіївка, Торез та інші населені пункти Донецької області (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3368563-u-donetskii-oblasti-v-23-mistakh-vybory-ne-vidbulysia-oda).

Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27 січня 2015 року (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/2004_rez_2028(2015).htm).

Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України (http://unhcr.org.ua/en/2011-08-26-06-58-56/news-archive/1244-internal-displacement-map).

29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться дослідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення майна; випадків незаконного арешту та ув'язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб (http://iphronline.org/wp-content/uploads/2016/07/Ukr-Joint-report-cross-border-shelling-June-2016.pdf).

Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено (http://coe.mfa.gov.ua/ua/press-center/statements/5177-zajava-ministerstva-zakordonnih-sprav-ukrajini-shhodo-vikonannya-minsykih-domovlenostej).

Щодо порушень безпосередньої моїх, гарантованих вищезгаданими Конвенціями прав, свідчать наступні факти.

До початку збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області ОСОБА_2, та її неповнолітній син, ОСОБА_3, були повноправними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Горлівка у Донецькій області, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі.

У березні 2014 року, на території Донецької області політико-економічна ситуація в місті Горлівка почала змінюватися в гіршу сторону, стало небезпечно висловлювати свою думку про те, що відбувається в регіоні, та про підтримку єдності України, погіршилося відношення до культурних традицій українського народу, зменшилося використання української мови в повсякденному житті громадян.

На території міста Горлівка почала діяти жорстка проросійська пропаганда. Навесні 2014 року трансляція українських телеканалів припинилася, ефірний час був наповнений мовленням каналів Російської Федерації, які розповідали про переслідування російськомовного населення на Донбасі. Поступово на території міста Горлівка стали небезпечними розмови українською мовою.

У квітні 2014 року на території міста вона вперше побачила озброєних проросійських бойовиків із георгіївськими стрічками. Залізницею прибували ешелони військової техніки, містом пересувались автомобілі з російськими номерними знаками. Цього ж місяця проросійськими бойовиками було захоплено будівлі Управління внутрішніх справ міста Горлівка та міської ради, над якими встановили прапори Російської Федерації. Згодом російська символіка заполонила все місто: вона була на рекламних щитах, автобусних зупинках та звичайних будівлях.

У місті Горлівка проросійські бойовики розгромили всі протестантські церкви та заборонили будь-яке служіння, за винятком служіння за канонами православної церкви Московського патріархату. Наступ на наші цінності був тотальний, а свобода зневажалася у будь-яких її проявах.

У день позачергових виборів Президента України 25 травня 2014 року на всіх дільницях було оприлюднене оголошення від імені "ДНР" про те, що вибори скасовано. Таким чином, усіх виборців позбавили виборчого права, яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами.

Нова військова влада, що захопила місто, почала диктувати власний правопорядок мешканцям регіону. Зокрема, було запроваджено комендантську годину, під час якої мешканцям заборонялось пересуватись містом після восьмої вечора без документів, які посвідчують особу. У разі відсутності відповідних документів людей залучали до примусової праці на користь "ДНР".

Представниками проросійських формувань «ДНР», як правило озброєними, проводилася примусова перевірка документів у жителів міста Горлівка, що мала вибірковий характер. Такі перевірки документів проводилися на території всього міста, у тому числі на зупинках громадського транспорту, магазинах і в інших громадських місцях.

Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання у місті Горлівка, а тому внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_2 із своїм сином змушена була переїхати до міста Одеса, де довелося пристосовуватися до нових життєвих умов та займатися працевлаштуванням з метою забезпечення наших елементарних потреб. На даний момент вони проживають за адресою: АДРЕСА_5Після незаконної окупації частини території Донецької області, вона втратила житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а отже і можливість планувати своє життя.

Таким чином, результатом збройної агресії Російської Федерації особисто для заявника стала втрата належного нею майна і житла, роботи, підтримки та надії на повернення додому.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на окупованій частині території Донецької області було порушено права заявників на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України.

Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров'я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

В судовому засіданні встановлено, що довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.11.2016 року за № 660 та від 09.11.2016 року № 660, видані Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчують лише факт їх з дитиною вимушеного переселення з м. Горлівка Донецької області до м. Одеса, і не встановлюють причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Як роз'яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, ОСОБА_2, разом з дитиною переселилась з території Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявникам необхідно для визначити її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Керуючись статтею 8, Розділом II Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., ст.ст.212, 213, 214, 234, 256-259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2, яка діє від власного імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, у листопаді 2016 року з окупованої території Донецької області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд міста Одеса. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя 04.10.2017