Справа № 376/2458/15-ц Головуючий у І інстанції Віговський С. І.
Провадження № 22-ц/780/2741/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 08.06.2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді Сержанюка А.С., членів колегії суддів Коцюрби О.П., Мережко М.В., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2, при зверненні до суду із вимогами про стягнення боргу з ОСОБА_3, дійшов помилкового висновку про укладення між ним та ОСОБА_3 договору позики та необхідності застосування до правовідносин, що склалися, положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, оскільки ним не зясовано справжньої правової природи укладеного між сторонами договору.

Суд вважає, що у даному випадку між сторонами по справі виникли фактичні договірні відносини купівлі-продажу транспортного засобу із розстроченням платежу та елементами зустрічного виконання зобовязання, зважаючи на таке.

Оскільки з предмету, підстав та змісту первісного позову вбачається, що ОСОБА_2 посилався, зокрема, на ч. 2 ст. 1047 ЦК України, а не на вимоги параграфу 1 глави 54 підрозділу 1 розділу ІІІ ЦК України, то суд, зясувавши справжню правову природу укладеної між сторонами угоди ( договору ) купівлі-продажу транспортного засобу, зважаючи на вимоги ч.ч. 3, 4 ст. 10, ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи щодо роз'яснення ОСОБА_2 його прав та обов'язків, попереджаючи про наслідки невчинення процесуальних дій ( ч. 2 ст. 31 ЦПК України ) і сприяючи здійсненню його прав, вважає за можливе відмовити у задоволенні первісного позову у звязку з непідтвердженням свого права вимоги до ОСОБА_3 щодо виконання останнім боргового зобовязання.

Суд вважає за необхідне відмовити і ОСОБА_3 у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_2 у звязку з непідтвердженням свого права вимоги щодо виконання останнім боргового зобовязання та тими обставинами, що зустрічні позовні вимоги є частково похідними від первісного позову.

Посилаючись, зокрема, на ст. 1212 ЦК України, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 вважає, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 безпідставно отримав від нього кошти в рахунок продажу йому ОСОБА_3 транспортного засобу.

Розписки, які надані ОСОБА_2 в підтвердження зобовязань ОСОБА_4, щодо боргу перед ОСОБА_2, виникли на підставі усної домовленості між сторонами по справі щодо продажу ОСОБА_3 транспортного засобу, за який ОСОБА_3 була внесена часткова оплата.

З такими доводами позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 суд не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

Виходячи з вищевказаного, суд вважає, що передача ОСОБА_4 Едуардом та отримання ОСОБА_2 5 000 та 1 000 доларів США у вигляді першого та другого платежів за купівлю транспортного засобу, відповідно до чого частково були виконані зобовязання сторонами один перед одним, - всупереч вимогам ст. 1212 ЦК України не можуть вважатися набутим або збереженим у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) майном без достатньої правової підстави ( безпідставно набутим майном ).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення в частині відмови за первісним позовом та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог, стягнення на його користь судових витрат по справі.

Суд, закінчивши зясування обставин і перевірку їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне відмовити у задоволенні заявлених апеляційних вимог, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 28 вересня 2015 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 автомобіль Крайслер Себринг, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова 1С3ALB6R46N22992, з метою укладення у майбутньому договору купівлі-продажу майна за 7 300 доларів США.

При цьому, майбутній покупець сплатив позивачу за первісним позовом 5 000 доларів і зобовязався при постановленні на облік вказаного транспортного засобу сплатити ще 1 000 доларів США.

Решту суми в 1 300 доларів США ОСОБА_3 зобовязався погасити ( повернути ) до 01 листопада 2015 року ( а.с. 9 ).

29 вересня 2015 року, на виконання умов правочину, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 1 000 доларів США ( а.с. 81 ).

При цьому, в установлений договором строк 01 листопада 2015 року, сторони не виконали взятих на себе зобовязань, унаслідок чого ОСОБА_2 в грудні 2015 року звернувся до суду із первісним позовом, посилаючись на укладення між сторонами договору позики, як підставу для задоволення заявлених вимог ( а.с. 2-4 ), а 07 липня 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічні вимоги згідно положень ст. 1212 ЦК України ( а.с. 78-79 ).

При цьому, будь-яких доказів про наявність у ОСОБА_3 зобовязання повернути кошти за договором позик и, як це передбачено положеннями ст. 1046 ЦК України, ОСОБА_2 не надав і такі в матеріалах справи відсутні.

Навпаки, у судовому засіданні встановлено, що між сторонами укладено інший договір щодо зазначеного транспортного засобу.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, прийшов до переконання про відмову в задоволенні позову і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 16, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-215 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

При цьому, ним дана належна оцінка належних та допустимих доказів по справі у відповідності до вимог ст.ст. 58-59, 212 ЦПК України.

Судове рішення у справі, на переконання апеляційного суду, також узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у справі №6-63цс13, де серед іншого зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення в зазначеній частині, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 8, 21, 22, 24, 55, 64, 68 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 протоколу 11 додатку до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1046, 1047, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 12, 15, 26, 27, 30, 31, 38, 39, 40, 42, 44, 57, 58, 59, 60, 64, 79, 212-213 ЦПК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції і повністю спростовуються зазначеними доказами по справі, зокрема, розпискою відповідача за первісним позовом, яку суд відносить до числа належних, допустимих і достовірних доказів по справі згідно положень ст.ст. 58-59, 212 ЦПК України.

Не слугують підставою для скасування судового рішення, на переконання апеляційного суду, і твердження апелянта про те, що ОСОБА_5 не надав оригіналів розписок від 28 та 29 вересня 2017 року, оскільки, такі були надані під час апеляційного розгляду справи ( а.с. 187 ).

Інші доводи, викладені в апеляції, зокрема, про те, що між сторонами по справі укладено договір позики, суд дійшов до невірного висновку про відсутність у відповідача за первісним позовом зобовязання повернути грошові кршти, не звернув уваги на текст розписки про повернення грошових коштів, неправильно проаналізував обставини справи та застосував невірно припущення, на переконання апеляційного суду, не спростовують, у даному випадку, висновки суду першої інстанції про незаконність та необґрунтованість заявлених позовних вимог і не є підставою, в силу викладеного, для задоволення апеляційних вимог.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмітити і те, що в силу викладеного, доводи первісної позовної заяви не свідчать про обґрунтованість заявленого позову, а зазначені у ньому обставини, у даному випадку, підтверджують наявність між сторонами інших правовідносин, а не заявлених у позові, з приводу яких вони не позбавлені можливості звернутись із відповідними вимогами до суду.

В решті рішення не оскаржується і, на переконання апеляційного суду, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не підлягає зміні чи скасуванню у відповідності до положень ст.ст. 303, 308 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Сквирського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_6