АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/1434/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/789/463/17 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровський М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - представника позивача ОСОБА_1 - адвоката

ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 і її представника адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 07 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 сільської ради Бучацького району Тернопільської області про визнання незаконними і скасування рішень та державного акту на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Бучацького районного суду від 07 березня 2017 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що передавши у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, на якій згідно з генеральним планом с.Трибухівці розташований провулок, ОСОБА_5 сільська рада тим самим порушила його права, як члена територіальної громади на користування землями загального призначення, що суперечить вимогам ст.4 ЗК України в редакції 1990 року, який був чинний на 21.04.2000 року (дату ухвалення радою рішення № 132), ч.2 ст.38 ЗУ Про охорону навколишнього природного середовища. Такими, що не відповідають матеріалам справи вважає доводи відповідача щодо самовільного зайняття ним частини провулку внаслідок проведення самочинного будівництва з відступленням від генерального плату та будівельного паспорта. Також, на думку апелянта, суд не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що спірна земельна ділянка є провулком, а саме: генеральному плану забудови земельної ділянки ОСОБА_1, акту винесення в натурі червоних ліній і контурів фундаментів під будівництво житлового будинку ОСОБА_1, схемі відведення земельної ділянки в натурі ОСОБА_6, акту відведення в натурі земельної ділянки для індивідуального будівництва ОСОБА_6, генеральному плану забудови населеного пункту й тому факту, що спірна земельна ділянка використовувалась позивачем як провулок. Крім цього, вважає, що судом безпідставно було відмовлено в його клопотанні про проведення в даній справі земельно-технічної експертизи.

У судовому засіданні представник апелянта адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній. В подальшому, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, що відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 і її представник адвокат ОСОБА_4 відносно апеляційної скарги заперечили, вважаючи її безпідставною, а рішення суду - законним та ухваленим з дотриманням норм права. В обгрунтування заперечень вказали, що спірна земельна ділянка виділена у власність ОСОБА_3 із земель сільськогосподарського призначення, а не з земель загального користування, як помилково вважає позивач, у звязку з чим права останнього не порушені. Документи, на які посилається позивач, як на доказ того, що спірна земельна ділянка є провулком, не є належним доказом цільового призначення даної земельної ділянки. Також, звертає увагу на те, що позивачем не обгрунтовано підстав припинення права власності на земельну ділянку відповідача, передбачених ст.140 ЗК України.

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, що у відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України є підставою для розгляду справи в його відсутності. У письмових запереченнях, надісланих на адресу суду, апеляційної скарги ОСОБА_1 не визнав, зазначивши, що з 1976 року землі, з числа яких була виділена у власність для ведення підсобного господарства спірна земельна ділянка відповідачу ОСОБА_3, обліковувалися як землі сільськогосподарського призначення й цільове призначення вказаних земель до сьогоднішнього дня змінено не було. Саме з земель сільськогосподарського призначення (на городах Скалія і Падлевського) була виділена земельна ділянка площею 0,08 га для будівництва і обслуговування житлового будинку позивача ОСОБА_1 у 1986 році. Належні й допустимі докази віднесення спірної земельної ділянки до земель загального користування відсутні. Також вказали, що актом правопорушень від 22.03.2004 року, складеним компетентним органом, встановлено факт проведення самим же позивачем у 2004 році самочинного будівництва господарських будівель з відступленням від його ж генерального плану забудови та будівельного паспорта та влаштуванням підїзду до будівлі.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Бучацького районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з недоведеності позивачем порушення його земельних прав відповідачами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції як таким, що відповідає вимогам закону й зроблений з врахуванням наявних у справі доказів.

Згідно вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що згідно генерального плану забудови с.Трибухівці, розробленого у 1975 році та генерального плану забудови земельної ділянки ОСОБА_1, затвердженого рішенням виконкому Бучацької районної ради народних депутатів № 164 від 25.07.1986 року, земельні ділянки сторін у справі розділені провулком шириною 8 м.

Рішенням ОСОБА_5 сільської ради № 132 від 21 квітня 2000 року ОСОБА_3 надано в особисте підсобне користування присадибну ділянку площею 0,03 га.

Рішенням ОСОБА_5 сільської ради № 98 від 29 грудня 2003 року внаслідок проведеної інвентаризації внесено зміни в рішення № 132 від 21 квітня 2000 року «Про безоплатну передачу у приватну власність земельних ділянок» й безоплатно передано ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0277 га.

29 листопада 2004 року ОСОБА_3 видано державний акт ЯБ № 000472 про право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0277 га по вул. І. Франка,29 с. Трибухівці Бучацького району, кадастровий номер 020010005. Земельна ділянка межує із землями ОСОБА_5 сільської ради та землями ОСОБА_6

Вказана земельна ділянка була виділена ОСОБА_3 з земель сільськогосподарського призначення (рілля) для ведення особистого селянського господарства. Рішення щодо зміни цільового призначення цієї земельної ділянки сільською радою не приймались.

У відповідності до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить передача земельних ділянок у власність громадян, організація землеустрою.

Згідно вимог ст.116 ЗК України громадяни, юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

За ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Встановивши, що спірна земельна ділянка, виділена у власність позивачу ОСОБА_5 сільською радою, до повноважень якої належить організація землеустрою, з числа земель сільськогосподарського призначення (рілля), дана ділянка не межує із земельною ділянкою позивача ОСОБА_1, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про відсутність порушень земельних прав позивача відповідачами у справі.

При цьому, доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом обставин, що мають значення для справи, й зокрема факту використання позивачем вказаної земельної ділянки для проїзду до свого господарства, наявності генеральних планів села і забудови земельної ділянки, якою він користується, (де зазначено існування провулку між господарствами позивача та відповідача), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини не є належними і допустимими доказами цільового призначення спірної земельної ділянки. Враховуючи те, що зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відповідно до генеральних планів не відбулася, дану ділянку розміром 0,0277 для ведення підсобного господарства з земель сільськогосподарського призначення (рілля) було виділено відповідачу ОСОБА_5 сільською радою в межах її компетенції. Крім цього, беручи до уваги, що з часу оформлення права власності відповідачем на вказану земельну ділянку така відповідно до вимог ст.140 ЗК України органом місцевого самоврядування для суспільних потреб (облаштування провулку) не вилучалася, відсутні підстави вважати порушеними права позивача на користування землями загального призначення.

Висновки суду про недоведеність факту порушення прав позивача є такими, що відповідають обставинам справи й з урахуванням того, що спірна земельна ділянка не межує з земельною ділянкою відповідача.

Факт використання стороною позивача спірної земельної ділянки, як заїзду до власного господарства за умови відсутності існування іншого доступу до його земельної ділянки чи можливості облаштування такого може бути підставою звернення до органу місцевого самоврядування для прийняття відповідного рішення згідно вимог закону чи встановлення позивачу сервітуту.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308 ч.1; 313 ч.1, 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1,2; 317 ч.1, 319 ч.1, 324 ч.1 п.1, 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бучацького районного суду від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого ОСОБА_4 України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : О.О. Загорський

ОСОБА_7