Справа № 297/1716/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

06 червня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря Шукаль О. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ТОВ "Соул-Україна" на заочне рішення Берегівського районного суду від 1 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Соул-Україна" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2016 року ОСОБА_1 предявив позов до ТОВ «Соул-Україна» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що 22 червня 2016 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Соул-Україна» договір фінансового лізингу № 00383 з метою придбання транспортного засобу трактора марки «МТЗ» моделі «Беларус-622».

Ще того самого дня позивач на виконання умов укладеного договору фінансового лізингу сплатив відповідачеві 49 000 грн., що підтверджується квитанцією від 22 червня 2016 року № 0.0.572325839.1, виданою Луцьким відділенням «Привокзальне» філії «Волинське головне регіональне управління Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк».

Однак, згодом позивач під час пошуку інформації про ТОВ «Соул-Україна» в мережі Інтернет дізнався про те, що останній в порушення вимог законодавства надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів без набуття статусу фінансової установи та отримання відповідної ліцензії. Це підтверджується відсутністю інформації про ТОВ «Соул-Україна» в Державному реєстрі фінансових установ.

Відповідач, не маючи ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг, уклав із позивачем договір фінансового лізингу, який не був нотаріально посвідчений, чим порушив права останнього як споживача, і тому просив розірвати такий договір із застосуванням відповідних юридичних наслідків.

Заочним рішенням Берегівського районного суду від 1 вересня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 22 червня 2016 року № 00383, укладений між ТОВ «Соул-Україна» і ОСОБА_1 Стягнуто з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу від 22 червня 2016 року № 00383 грошові кошти в сумі 49 000 гривень, а також витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 гривень.

На це рішення ТОВ «Соул-Україна» подано апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що місцевим судом дано невірну правову оцінку доводам позивача, виниклим правовідносинам, підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним немає. Рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт просить дане заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. оспорюваного договору, лізингодавець зобовязується придбати в продавця визначений у додатку № 1 до оспорюваного договору та в оспорюваному договорі або в іншому договорі предмет лізингу трактор марки «МТЗ» моделі «Беларус-622» за ціною, яка визначається продавцем, та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором.

Згідно додатку № 1 до оспорюваного договору, вартість предмета лізингу становить 470 000 грн.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є фінансовою послугою.

Фінансова послуга це операції з фінансовими активами (коштами, цінними паперами, борговими зобов'язаннями та правом вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів), що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 4, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Зміст терміну «фінансова установа» розкривається у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ними відповідної ліцензії.

У даному випадку (пункт 1.1., 4.1., 9.1. оспорюваного договору) ТОВ «Соул-Україна» для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи позивача (внесений ним авансовий платіж у розмірі 49 000 грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу).

Враховуючи вищенаведене та виходячи з приписів пункту 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ«Соул-Україна» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених оспорюваним договором, мало б отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Втім, ТОВ «Соул-Україна» такої ліцензії не отримувало, що може бути підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим.

Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частини першої статті 1 названого вище Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, яка згідно зі статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи частини першої статті 220 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Водночас, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору (чи його умов) недійсним.

Так, за змістом частини пятої цієї норми, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» міститься у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», це умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (пункт 2 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу містить умови, які є несправедливими, а саме:

- підпункт 3.2.7. пункту 3.2., пункт 12.7. відповідно до яких лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та в разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини або відсутності письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.7. даного договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за відрахуванням 20 %, які лізингодавець утримує в якості штрафу за невиконання умов договору, платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

Зі змісту цих пунктів слідує, що лізингоодержувач повинен сплатити штраф у розмірі 20 % сплаченого ним авансового платежу та позбавляється права на повернення внесеного ним платежу за оформлення договору у випадку його розірвання в односторонньому порядку лізингодавцем у звязку з неможливістю виконання останнім умов такого договору (у разі неможливості придбання лізингодавцем предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу) та незгоди лізингоодержувача на зміну умов договору (обрання нового предмета лізингу). Фактично договором передбачено застосування до лізингоодержувача штрафних санкцій за неможливість його виконання лізингодавцем.

Така умова договору суперечить пунктам 4, 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оспорюваний договір містить й інші умови, які є несправедливими, а саме:

- пункти 4.1, 9.4. в частині визначення ціни товару на момент його поставки лізингоодержувачу, що суперечить пункту 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- пункт 10.9. в частині надання лізингодавцю права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд не зазначених у договорі; надання лізингодавцю можливості збільшувати ціну без надання лізингоодержувачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що суперечить пунктам 11, 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- пункт 12.1. в частині надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови лізингоодержувача виконати договір, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, що суперечить пункту 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, в оспорюваному договорі повністю виключені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі невиконання чи неналежного виконання ним зобов'язань, включення в умови оспорюваного договору здійснення оплати лізингоодержувачем у разі порушення зобов'язань зі сторони лізингодавця є несправедливими, відповідно до положень частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, оспорюваним договором значно розширені права лізингодавця та звужені його обов'язки, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Згідно з розясненнями, що містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

В оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним своїх обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

В силу положень частин першої, другої, пунктів 2-4, 11-13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до частини пятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.

Водночас, оскільки оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, то виходячи з приписів статті 220 ЦК України, такий є нікчемним, а отже, з вказаного договору правові наслідки наступати не можуть, що відповідає вимогам частини першої статті 216 ЦК України. Відтак, відповідач зобовязаний повернути позивачеві сплачені ним на виконання оспорюваного договору грошові кошти.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно квитанції від 22 червня 2016 року № 0.0.572325839.1 позивач сплатив за оспорюваним договором 49 000 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Отже, визнаючи оспорюваний договір недійсним та стягуючи сплачені за цим договором кошти в сумі 49 000 грн. суд першої інстанції правильно виходив з того, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу, договір нотаріально не посвідчений, а його умови є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін і завдають шкоди споживачеві.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ТОВ "Соул-Україна" відхилити.

Рішення Берегівського районного суду від 1 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ____________

Судді ____________

____________