АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Міцнея В.Ф.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 23 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016р. ОСОБА_5 звернувся до суду позовом до ОСОБА_6 про стягнення коштів.

Уточнивши і збільшивши позовні вимоги вказував, що відповідачка з 01.11.2013 року до 30.04.2015 року працювала продавцем у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований в с.Нелипівці Кельменецького району Чернівецької області за трудовим договором, укладеним з фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 Між ними склалися трудові правовідносини.

1 листопада 2013 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

30 квітня 2015 року в результаті ревізії підзвітних відповідачеві товарно матеріальних цінностей виявлено недостачу товарно грошових цінностей на суму 30164 грн., яку відповідачка визнала і запевнила, що відшкодує її в повному обсязі. В подальшому відповідачка повернула 4017грн. Отже, залишок боргу складає 26147 грн.

З урахуванням індексу інфляції позивач просив стягнути з відповідачки на його користь кошти в сумі 27462грн.

Справа 2/717/255/16-ц Провадження 22ц/794/1138/17 Головуючий у 1 інстанції: Туржанський В.В.

Категорія 53 Доповідач: Височанська Н.К.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 23 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав та достатніх доказів для стягнення коштів з ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд роглядає цивільні справи не інакше як за зверенням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Відповідно до ст.ст. 11, 31, 119 ЦПК України визначення підстав і предмета позову належить виключено позивачу, і суд не може за власною ініціативою їх визначати чи змінювати.

Звертаючись до суду з позовом і обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що між ним та відповідачкою існували трудові відносини, і через неналежне виконання своїх трудових обов»язків відповідачем сталася нестача товару на загальну суму 30164 грн., що є для нього шкодою, спричиненою працівником. Позивач посилався на те, що відповідачка визнала суму недостачі, добровільно сплатила частину суми в розмірі 4017 грн. Свої вимоги обгрунтовував як нормами трудового законодавства, посилаючись на ст. 134 КЗпП України, так і нормами цивільного законодавства, посилаючись на ст.ст.610, 629, 631 ЦК України.

Судом встановлено, що 01 листопада 2013 року між ПП ОСОБА_5 і відповідачкою ОСОБА_6 був укладений трудовий договір, відповідно до якого відповідачка була прийнята на роботу продавцем продтоварів в магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований в с.Нелипівці Кельменецького району Чернівецької області (т.1 а.с.9). Даний трудовий договір був розірваний 30 квітня 2015 року.

З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що до обов»язків відповідачки входило: прийом товару, його облік, зберігання, продаж, тощо. Для цього їй було надано право підписувати накладні, по яким вона здійснювала приймання товару від постачальників, а для обліку товару нею велись відповідні зошити. За графіком роботи вона працювала одна щодня, без відпустки.

В той же час, з трудового договору, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що 1, 3 тиждень відповідачка повинна працювати з 9-00 до 13-00 годин, а 2, 4 тиждень - з 14-00 до 18-00 годин. Вихідні дні надаються за згодою сторін. Тривалість відпустки 24 календарних дні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність.

Згідно ч. ч. 1,2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

В пункті 2 трудового договору зазначено, що працівник несе товаро-матеріальну відповідальність. Проте, нормами трудового законодавства передбачена обмежена матеріальна відповідальність (ст.133 КЗпП України) та повна матеріальна відповідальність (ст.134 КЗпП України).

В трудовому договорі не зазначено, яку саме матеріальну відповідальність має нести відповідачка ОСОБА_6

В матеріалах справи міститься окремий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений 01 листопада 2013 року між ПП ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_6 (т.1 а.с.26-27).

Проте, суд першої інстанції не прийняв його до увагу, оскільки висновком судової почеркознавчої експертизи №940-к від 20 травня 2016 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_6 в типовому договорі про повну матеріальну відповідальність від 01 листопада 2013 року виконані не ОСОБА_6, а іншою особою (т.1 а.с.80-82).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що між сторонами не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

У квітні 2015 року ОСОБА_5 провів перевірку наявності товару у належному йому магазині, де працювала відповідач, та виявив нестачу товару на суму 30164 грн., про що ним був складений Акт.

Проте, колегія суддів вважає, що зазначений акт від 30 квітня 2015 року є неналежним доказом, оскільки в ньому не зазначено нестачу товару певного асортименту, найменування, кількості та вартості.

Зі змісту статті 135-3 КЗпП України слідує, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку. У разі розкрадання, нестачі матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, встановленими для реалізації цієї продукції і товарів.

Отже, нестача має бути підтверджена на підставі відповідних документів про прийняття товару, взяття його на облік, про рух товару ( його продаж або залишення на зберіганні у продажу чи на складі).

Представники позивача пояснили в судовому засіданні, що товар приймався відповідачкою за разовими документами - накладними, в яких вона мала право розписуватись за його одержання від постачальників.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які документи про прийняття товару відповідачкою.

Що стосується наданих накладних, то відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи №1924-К від 23 грудня 2016 року підпис в переданих на експертизу накладних виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою (т.1 а.с.180-188).

Не надано позивачем також жодного Акту інвентаризації товару в магазині.

А тому зазначена нестача не підтверджена відповідними бухгалтерськими документами, розрахунками.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з огляду на положення ст. 135-3 КЗпП України та ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними доказами нестачі є: накладні, за якими товар прийнято саме цим продавцем, акти інвентаризації ( скільки товару отримано з розбивкою за асортиметом, кількістю, ціною; скільки продано, на яку суму; скільки залишилось; скільки не вистачає по кількості, асортимету та сумі), складені у відповідності до вимог закону акти звірки.

Однак, позивач не надав жодних актів ревізії, не надав інформації чи проводилася інвентаризація в магазині, протокол за результатами проведеної ревізії не складався, хоча саме протокол є документом, в якому мають бути зафіксовані результати проведеної інвентаризації. Посилання позивача на «зошити обліку товару», в яких вівся облік товарів магазину, на думку суду, не можуть слугувати належним доказом нестачі товарів. Позивачем не надано належних документів, які б містили відповідні реквізити (артикулів товарів) та інформації щодо проведеної ревізії, не встановлено кількість та вартість товару, які мають знаходитись у магазині відповідно до фінансових документів, не зазначено фактична наявність товару та його ціна. За відсутності даних про дійсне, належне проведення ревізії матеріально-технічних цінностей в магазині, підпис відповідача на «зошитах обліку товару» не може свідчити про завдання позивачу збитків. Також позивачем не надано доказів, саме яких матеріальних цінностей виникла недостача або їх розтрата чи незбереження.

Встановивши відсутність належних та допустимих доказів, які б доводили нестачу товару та вину відповідачки в нестачі товару, суд підставно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: