Справа № 365/864/16-ц Головуючий у І інстанції Хижний Р. В.
Провадження № 22-ц/780/2670/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 22 31.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М, ОСОБА_2,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Калина» на рішення Згурівського районного суду Київської області від 16 березня 2017 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Калина» до ОСОБА_3 про стягнення витрат на незавершене виробництво врожаю 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_4 акціонерне товариство «Калина» в особі директора ОСОБА_5 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,0050 га, кадастровий номер 322198300:04:018:0015, яка розташована на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області, що підтверджується Державним актом серії Р1 № 243473, виданим Красненською сільською радою 04.03.2002 року та інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Зазначена земельна ділянка протягом 2005-2015 років перебувала в користуванні АТ «Калина» на умовах договору оренди землі б/н від 18.09.2005 року, зареєстрованому в Згурівському відділенні Київської регіональної філії №12 Центрі ДЗК Державного комітету по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.11.2005 року за № 04:05:027:00058. Після закінчення строку оренди, земельна ділянка була повернута відповідачці, яка використовує її самостійно. Оскільки земельна ділянка використовувалась для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке має річний замкнутий цикл виробництва, вона була задіяна у виробничій програмі позивача та на ній проводились осінньо-польові роботи до моменту закінчення оренди у листопаді 2015 року, а саме на ділянці проводилась передпосівна обробка грунту, під посів культур урожаю 2016 року (дискування) та позивач здійснив витрати на здійснення цих робіт в сумі 2175,35 грн., по їх собівартості, що підтверджується дорожніми листками механізатора від 16.09.2015, 28.09.2015, 30.09.2015, 01.10.2015, 28-30.10.2015 року. Таким чином, після закінчення строку оренди земельна ділянка була передана відповідачу із поліпшеннями та незавершеним виробництвом врожаю, виробничого циклу 2015-2016 років, які не можливо відокремити від земельної ділянки. Позивач звертався до відповідачки з проханням відшкодувати понесені поліпшення, що підтверджується листом від 01.04.2016 року № 42, проте відповіді не отримав, в добровільному порядку витрати на незавершене виробництво врожаю 2016 року не відшкодував.

Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_4 акціонерне товариство «Калина» просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача 2175,35 гривень витрат на незавершене виробництво врожаю 2016 року та судові витрати.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 16 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 4,0050 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 322198300:04:018:0015, яка розташована на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області, що встановлено з копії Державного акту серії Р1 № 243473 (а.с.9-10), копії актуальної інформації про державну реєстрацію права власності (а.с.11).

Між сторонами 18 вересня 2005 року було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, який було зареєстровано у Згурівському відділенні Київської регіональної філії № 12 Центру ДЗК Державного комітету України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2005 року за № 04:05:027:00058, що визнається та не оспорюється сторонами у справі.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

З огляду на викладене , посилання відповідача в тій частині ,що договір припинив дію у вересні 2015 року є безпідставними , а дії позивача по здійсненню оброблення земельної ділянки у листопаді 2015 року відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до ст.ст. 13, 14, 15, 16, 18 Закону України "Про оренду землі" (у редакції на час виникнення правовідносин) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення обєкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

У ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідач як орендодавець до закінчення строку дії Договору повідомила позивача про намір припинити його дію, що підтверджується копією її заяви від 28 серпня 2014 року , яку позивач отримав (а.с.56).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 «Про Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам», зокрема п.п. 3, 4, визначено, що відшкодуванню підлягають вартість плодоягідних та інших багаторічних насаджень, понесені витрати на поліпшення якості земель за період використання земельних ділянок з урахуванням економічних показників, на незавершене сільськогосподарське виробництво (оранка, внесення добрив, посів, інші види робіт), на розвідувальні та проектні роботи та інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Розміри збитків визначаються в повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених витрат на поліпшення якості земель (з урахуванням ринкової або відновної вартості).

Із калькуляції витрат на проведення робіт на земельній ділянці відповідачки по дискуванню вбачається, що виробничий цикл входить дизельне пальне на початок обробки ділянки та кінець обробки, запрала та механізатору та сплата податку. Таким чином, дискування є початковим етапом обробітку грунтів в річній виробничій програмі підприємства, аж ніяк не завершальним, що також вбачається із письмових пояснень представника позивача.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір в порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення законодавства уваги не звернув, належним чином не з'ясував підстави та предмет, заявленого ОСОБА_4 акціонерним товариством « Калина» позову, а відтак колегія приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову з розрахунку того, що апелянтом було проведено дискування земельної ділянки, виплачена заробітна плата робітникам, і враховуючи розмір земельної ділянки , яка належить ОСОБА_3 розмір затрат складає 2 175,35 грн .

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід задовольнити вимоги позивач в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Калина» задовольнити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 16 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Приватного акціонерного товариства « Калина» до ОСОБА_3 про стягнення витрат на незавершене виробництво врожаю 2016 року задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства « Калина» затрати на незавершене виробництво врожаю 2016 року в сумі 2 175,35 грн. ( дві тисячі сто сімдесят пять грн. 35 коп.)

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: