Справа № 539/1464/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Жаги Е. Г.

при секретарі судового засідання Гусак А.О.,

розглянувши в місті Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Лубенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області про встановлення факту смерті ОСОБА_2,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2.

В заяві вказувала, що її чоловік ОСОБА_2 проживав в Україні, в АДРЕСА_1 і помер 21 травня 2017 року в міській лікарні м.Шахтарськ.

Даний населений пункт є тимчасово окупованою територією. Свідоцтво про смерть чоловіка видано Шахтарським міськрайонним відділом запису актів громадянського стану державної реєстраційної палати міністерства юстиції Донецької народної республіки під актовим записом про смерть №558. Такий документ не має юридичної сили на території України, що позбавляє її можливості отримати свідоцтво про смерть її чоловіка.

У звязку з цим заявник прохає встановити факт смерті ОСОБА_2, який помер 21 травня 2017 року в Україні, в м. Шахтарськ Донецької області.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 прохала встановити факт смерті її чоловіка на окупованій території.

Представник Лубенського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області в судове засідання не зявився. Начальник відділу направив на адресу суду клопотання в якому прохав справу розглядати без їх участі, проти задоволення заяви не заперечує.

Відповідно до ч.2 ст.257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши заявника та покази свідка ОСОБА_3, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заявник була дружиною померлого ОСОБА_2.

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Шахтарським міськрайонним відділом запису актів громадянського стану державної реєстраційної палати міністерства юстиції Донецької народної республіки під актовим записом про смерть №558 від 23 травня 2017 року, ОСОБА_2 помер 21 травня 2017 року.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №149, виданого бюро судово-медичної експертизи м. Шахтарськ, смерть ОСОБА_2 настала від хронічної ішемічної хвороби серця в формі післяінфарктного кардіосклерозу.

Заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть чоловіка з тих підстав, що документи, видані на тимчасово окупованій території, не мають юридичної сили на території України.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Таким чином, керуючись ст.ст.11, 57-64, 212-218, 234, 235, 256, 257-1, 367 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, що мешкав в АДРЕСА_2, помер 21 травня 2017 року в Україні, в м. Шахтарськ Донецької області внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця в формі післяінфарктного кардіосклерозу.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_4 Е. Г.